Володимир Вятрович

Рейди УПА теренами Чехословаччини

ВСТУП

Одним iз засобiв асимiляцiї українцiв в часи панування тоталiтарного радянського режиму було позбавлення їх власної iсторiї. Все минуле нашого народу розглядалося лише як елемент "славних" дiянь "старшого брата" - росiян. На все, що виходило поза рамки цiєї концепцiї чи вiдверто суперечило їй, накладалося табу. В результатi такої полiтики ми й досi маємо надзвичайно багато недослiджених моментiв в нашiй iсторїї. На перший погляд, дивним є той факт, що найбiльше "бiлих плям" припадає на хронологiчно найближчi до нас часи двадцятого столiття. Пояснити це можна тим, що цей вiк став часом найбiльшого розвитку незалежницьких тенденцiй в Українi як в теоретичнiй дiлянцi, iдеологiї, так i в практичнiй, що проявилася в спалахах нацiонально-визвольної боротьби 1917-1920-х рокiв та в 1940-1950-х роках. Тому дослiдження цього перiоду стало об'єктом найпильнiшої уваги каральних органiв радянського режиму, тому вiн повинен стати полем для роботи цiлих поколiнь сучасних iсторикiв, що бажають вiдкривати непiзнанi сторiнки нашої минувщини i вiдтворювати її реальний образ.

Актуальнiсть дослiдження iсторiї українського нацiонально-визвольного руху 1940-1950-х рокiв зумовлюється не тiльки необхiднiстю стирання "бiлих плям". Ця проблема має значний суспiльний резонанс i в нашому сьогоденнi. Невизначенiсть офiцiйної позицiї держави щодо цього руху стоїть на завадi консолiдацiї українського народу й створення здорової конструктивної атмосфери, вкрай необхiдної нашiй країнi. Значною мiрою цьому сприяють також далекi вiд правди стереотипи, утвердженi в свiдомостi цiлого поколiння зусиллями радянської пропаганди. Ще досi значна частина не тiльки не спецiалiстiв, але й iсторикiв не здатна об'єктивно оцiнити подiї бiльш як п'ятдесятилiтньої давнини i вiддати належне героям, полеглим в рядах повстанцiв за свободу свого народу. Вирiшення цiєї проблеми є можливим лише за умови якнайширшого дослiдження рiзноманiтних аспектiв становлення та розвитку Органiзацiї Українських Нацiоналiстiв та Української Повстанської Армiї. Результати роботи матимуть, безперечно, значну iсторичну й, не менш значну, суспiльну цiннiсть.

Монографiю, що пропонується увазi читачiв, присвячено рейдам УПА теренами Чехословаччини. Чому серед багатогранної недослiдженої дiяльностi українських повстанцiв автор взявся за висвiтлення саме цiєї проблематики? Зроблено це з метою зламати ще один стереотип, що побутує у вiдношеннi до українського визвольного руху ОУН та УПА. Навiть у дослiдженнях сучасних iсторикiв помiтна тенденцiя до зображення його як суто захiдноукраїнського явища, як примiтивної партизанщини з метою лiквiдацiї тих чи iнших представникiв окупацiйної влади. Таке тлумачення, до речi, дуже близьке до сформульованого в радянськi часи, коли повстанцiв iнакше як бандитами не називали i всю їхню дiяльнiсть зводили до рiзноманiтних виявiв тероризму. Тим часом, дiяльнiсть ОУН та УПА слiд розглядати значно ширше, а саме в контекстi свiтових подiй. Бо саме таке бачення своєї боротьби мали учасники повстанського руху та його керiвництво. Це надзвичайно яскраво проступає з програмових документiв ОУН та УПА, з публiцистики iдеологiв визвольних змагань Петра Федуна-"Полтави" та Осипа Дякiва-"Горнового", зрештою, з практичних намагань вплинути на подiї у свiтi, що проявилися в закордонних рейдах УПА.

Представники воюючої України повиннi були реагувати на свiтовi події з метою впливу на них, бо до цього їх змушувала сама логiка боротьби. Особливо важливим це стало пiсля закiнчення Друтої свiтової вiйни, коли український нацiонально-визвольний рух опинився в цiлком новiй мiжнародно-полiтичнiй ситуацiї. Той факт, що нашi землi залишив один окупант, не полегшив справи боротьби за Українську Самостiйну Соборну Державу. На мiсце коричневої чуми знову прийшла червона, на мiсце ослаблених в боях i зламаних морально нiмецьких вiйськ прийшли свiжi сили Червоної Армiї, вкритої трiумфом перемог, на мiсце скомпрометованого ворога, проти якого об'єдналися країни, прийшов iнший, значно пiдступнiший - бiльшовизм, котрий, замаскувавшись пiд визволителя, швидкими темпами встиг завоювати свiт. Загалом, зовнiшньо-полiтична ситуацiя в свiтi була вкрай несприятливою для позитивного вирiшення українського питання. Союзники Сталiна з антигiтлерiвської коалiцiї мовчазно погодилися не лише з окупацiєю України, але й вiддали на поталу "вождю народiв" тi країни Центральної i Схiдної Європи, на якi Радянськiй Союз не мав впливу до вiйни.

Попри те, керiвництво нацiонально-визвольного руху вирiшило продовжувати боротьбу, не очiкуючи сприятливої зовнiшньої ситуацiї, а створюючи умови для неї. Зважаючи на це, основними завданнями, якi ставили перед собою керiвники воюючої України, були залучення до спiльного антибiльшовицького фронту представникiв iнших народiв та манiфестацiя своєї боротьби у свiтi, що мала б вiдкрити заслiпленi очi громадськостi Заходу на справжню iмперську суть СРСР.

В "Декларацiї Проводу Українських Нацiоналiстiв пiсля закiнчення другої свiтової вiйни в Європi" вказано, що основними положеннями боротьби українського народу за незалежнiсть у новiй полiтичнiй ситуацiї буде, як i ранiше, "незалежна полiтика i орiєнтацiя на власнi сили". [1] Але, поряд з тим, робився наголос i на необхiдностi об'єднання зусиль з антибiльшовицькими силами iнших народiв. "Спiльний фронт поневолених народiв проти росiйсько-бiльшовицького iмперiалiзму, - читаємо тут, - як єдино реальний мiжнародний чинник i союзник у визвольнiй боротьбi українського народу". [2] Дещо нижче у тому ж документi знаходимо обґрунтування наведеної тези: "[…] 10. До фронту поневолених народiв СССР долучається новий фронт загрожених народiв Середньої й Пiвденної Европи, останньо "визволених" Червоною Армiєю з-пiд нiмецької окупацiї. Перед тими народами на всю широчiнь стоїть питання збройної революцiйної боротьби перед намаганнями Сталiна включити їх у склад СССР. З об'єднанням цих двох фронтiв повстане блок поневолених i загрожених народiв, що в наслiдку своїх революцiйних дiй спричинить розвал союзної тюрми народiв i створення вiльного життя на руїнах сталiнської тиранїї. 11. Поневоленi й загроженi народи i їх визвольно-революцiйна боротьба - це один з найважливiших елементiв в сьогоднiшнiй ситуацiї. Завтра i в майбутньому їх значення буде зростати ще бiльше, щоб, нарештi, перерiшити свiтову систему в свою користь". [3]

Щодо манiфестацiї своєї боротьби у вiльному свiтi, то саме її вiдомий американський теоретик партизанської тактики Левiс Ганн називав одним iз визначальних чинникiв для забезпечення остаточної перемоги повстанського руху. Як приклад на пiдтвердження своєї тези вiн наводить подiї iрландського повстання 1919 року. "Оскiльки, - пише вiн, - iрландцi не могли добитися до своєї мети мiлiтарним шляхом, вони осягли її полiтичним способом. Ірландська вiйна велася, на значну скалю, лише у пресi, яка найменшу подiю (вбивство кого-небудь на вулицi або де-iнде) представляла, трактуючи її як факт, що цiла країна горить, топиться в кровi. Ірландцi вмiли вдержувати такого роду зв'язок з пресою, вони навiть органiзували спецiальнi поїздки чужинецьких кореспондентiв, вiдомi як "залiзничнi подорожi iрландських сценаристiв". Вислiдом їх було те, що iдея їхньої боротьби дуже широко прийнялася на європейському континентi та в Америцi". [4]

Велике значення розголосу подiй, що вiдбувалися в Українi, розумiли в керiвництвi українського нацiонально-визвольного руху ще в роки Другої свiтової вiйни. Саме така дiяльнiсть була метою пiдпiльної радiостанцiї "Вiльна Україна", що, працюючи з 1943 до 1945 року в селi Ямельниця на Сколiвщинi до її розгрому загонами НКВД, несла свiтовi правду про ОУН i УПА. [5] Вирiшення цього питання було покладене також на Провiд ОУН за кордоном та Закордонне Представництво Української Головної Визвольної Ради. Та їхньої дiяльностi в цьому напрямку виявилося недостатньо. "Захiднi народи, як цiлий зовнiшнiй свiт, - писав з цього приводу Степан Бандера у статтi "Пляновiсть революцiйної боротьби в краю", - мають дуже слабi i тiльки спорадичнi вiдомостi про те, що дiється в СССР. До них доходять iнформацiї про визвольну боротьбу в Українi й iнших народiв, головно, з наших джерел. Такi iнформацiї вiд тих, що говорять у власнiй справi, з природи речi є трактованi, як тенденцiйне зображення дiйсностi, приймаються з застереженням. Зате далеко бiльше значення для постороннього свiту мають такi вiдомостi, якi подають власнi iнформатори, на пiдставi власних спостережень, дипломатичнi представники, журналiсти, члени рiзних мiсiй, подорожнi, розвiдники тощо.

В Українi таких гостей буває мало, а тi, що продiстануться, не мають змоги побачити те, що большевики стараються прислонити, затаїти. Зате на пiдпольських теренах, у самiй Польщi, в ЧСР [Чехословацькiй Республiцi - В.В.] i т.п. в тому вiдношеннi є бiльшi можливостi, i звiдти доходять до зовнiшнього свiту вiдомостi, хоч скупi, але сприймаються вони з бiльшим довiр'ям i зацiкавленням. Там чужинецькi експоненти зустрiчаються безпосередньо або дуже зблизька з українською революцiйною боротьбою […] i подають тi вiстки до своїх країн. Тодi пiзнання цього малого вiдтинка наших змагань дає основу для вiри i пiзнання цiлости української справи"¹.

Пiд кутом зору вирiшення таких стратегiчно важливих для українського нацiонально-визвольного руху питань як створення спiльного антирадянського фронту рiзних народiв та манiфестацiя власної боротьби у свiтi й розглядатимуться у цьому дослiдженi рейди вiддiлiв УПА теренами Чехословаччини.

Чому для таких акцiй було обрано саме цю країну? Справа в тому, що її полiтичне становище в 1945-1947-х роках характеризувалося рядом специфiчних, в порiвняннi з iншими країнами Схiдної Європи, моментiв. Якщо в усiх країнах цього регiону тодi вже було встановлено сателiтнi комунiстичнi режими, то в Чехословаччинi цей процес проходив дещо повiльнiше. Адже тут, крiм протегованої СРСР комунiстичної партiї, широко розгорнули свою дiяльнiсть партiї демократичного типу, якi певний час складали їй реальну полiтичну конкуренцiю. Особливо це стосується Словацької частини республiки, де по закiнченнi Другої свiтової вiйни провiдною полiтичною силою стала Демократична партiя Словаччини. Характерним для неї було опертя на сiльське населення. Вона, як вказує Володимир Яровий, "традицiйно тримала пiд своїм контролем словацьке село"². А саме сiльське населення Словаччини, зважаючи на доволi низький рiвень урбанiзацiї, становило бiльшiсть у країнi. Отже, не дивно, що комунiстичнi iдеї прижилися тут значно менше, нiж у сусiднiй Чехiї. Незважаючи на те, що обидвi партiї, Демократична i Комунiстична, входили до коалiцiйного правлячого уряду, вiдносини мiж ними дедалi бiльше загострювалися.

Ще одним чинником, який привертав увагу українських повстанцiв до Словаччини, було те, що частина словакiв негативно сприйняла лiквiдацiю незалежностi своєї країни i входження її до складу об'єднаної Чехословацької республiки. Ця подiя розглядалася певними полiтичними органiзацiями як чергова окупацiя i спонукала їх до початку пiдпiльної боротьби.

Отже, тему дослiдження вибрано не випадково. На думку автора, саме висвiтлення проблеми повстанських рейдiв чехословацькими теренами дозволить показати розмах нацiонально-визвольної боротьби в Українi, її вплив на подiї у пiслявоєннiй Європi та свiтi, без чого неможливе правильне i об'єктивне тлумачення суспiльних процесiв того часу.

Роздiл перший. ІСТОРIОГРАФIЯ ПРОБЛЕМИ

Як уже вказувалося, дiяльнiсть вiддiлiв Української Повстанської Армiї та пiдпiльних клiтин Органiзацiї Українських Нацiоналiстiв досi залишається одним з найменш дослiджених моментiв новiтньої iсторiї України. Офiцiйна радянська iсторiографiя закрiпила за ним штамп "фашистський" i жодних ґрунтовних дослiджень не проводила. Цiкаво, що, якщо в 50-60-тi роки ще час до часу з'являлися рiзноманiтнi лайливi статтi i памфлети радянських iсторикiв чи письменникiв, присвяченi темi визвольних змагань, то вже незабаром проходить помiтна змiна тактики вiд, очевидно, неефективного оббрiхування цього руху до його цiлковитого замовчування (така, нiби фундаментальна, праця як "Історiя Української РСР" у 8-ми томах, видана у Києвi в 1977-1979 роках [6], не мiстить взагалi жодної згадки про ОУН чи УПА).

Щойно з кiнця 80-х - початку 90-х рокiв у зв'язку з великими суспiльно-полiтичними перетвореннями та крахом радянської iмперiї розпочинається в Українi активна робота над вивченням цiєї тематики (до того нею займалися тiльки українськi емiґранти та їхнi окремi прихильники на Заходi). Особливо iнтенсивно почали видаватися в нас рiзноманiтнi джерельнi матерiали: спогади учасникiв визвольної боротьби, документи як українського пiдпiлля, що стосуються рiзних перiодiв i сфер його дiяльностi, так i каральних органiв СРСР про боротьбу з ним. На жаль, дуже мало видається монографiй, присвячених дослiдженню окремих аспектiв чи особистостей визвольного руху.

Тема роботи "Рейди вiддiлiв УПА по територiї Чехословаччини" є однiєю з таких малодослiджених iсториками наукових проблем. Досi в українськiй iсторiографiї не було жодної наукової працi, де рейди УПА чехословацьким теренами були б окремим предметом iсторичного дослiдження. Часткове висвiтлення цiєї проблеми знаходимо в книгах, присвячених iсторiї УПА загалом. В дослiдженнi вiдомого iсторика-емiгранта Петра Мiрчука "Українська Повстанська Армiя" про рейди на Чехословаччину розповiдається в роздiлi "За поширення протибольшевицької боротьби" [7]. Поряд з розповiддю про самi рейди, написаною на основi повстанських звiтiв, автор наводить також фрагменти iз словацьких газет, що писали про цi акцiї. Інший вiдомий дослiдник визвольного руху, автор роздiлу "Українська Повстанча Армiя" в книзi "Історiя Українського Вiйська", Лев Шанковський присвячує цiй темi окремий роздiл, який так i називається: "Рейди УПА" [8], i саме рейдам на Словаччину вiн придiляє у ньому найбiльше уваги. Автор вже користується бiльшою кiлькiстю документiв, зокрема, вiн знайомий з iнструкцiями, виданими повстанцям перед рейдами в 1945 та 1946 роках, лiтературою, поширюваною пiд час їх проходження. Крiм того, пiдсумовуючи другий словацький рейд, вiн наводить данi про результати тамтешнiх виборiв. Все це дозволяє стверджувати, що на той час саме у працi Шанковського дана проблема була висвiтлена найповнiше. Тiєї ж проблематики цей дослiдник (пiд псевдонiмом "Олег Мартович") частково торкається i в англомовних працях про український визвольний рух [9].

Цiкаву iнформацiю про тактику повстанських рейдiв мiстить дослiдження Сергiя Ткаченка "Повстанська армiя: тактика боротьби" [10]. Незважаючи на те, що книга побудована на матерiалах, взятих з книг вищезгаданих українських авторiв, тут можна знайти цiкавi узагальнення та думки, якi, очевидно, належать перу фахового вiйськовика. Коротку iнформацiю про перехiд сотень УПА на Захiд у 1947 роцi мiстить книга Богдана Якимовича "Збройнi сили України" [11]. Про повстанську акцiю на Словаччинi 1945 року розповiдає Никола Андрусяк у своєму "Нарисi iсторiї Бойкiвщини" [12].

Рейдам УПА присвячено також ряд статей. Однiєю з перших є публiкацiя невiдомого автора "Останнiй рейд вiддiлу к-ра Бурлаки" [13], що розповiдає про перехiд влiтку 1947 року на Захiд сотнi Володимира Щигельського-"Бурлаки" та його особисту драматичну долю пiсля захоплення у полон чехами. Микола Фриз-"Вернигора" у своїй статтi "Про рейди УПА" [14], написанiй, в основному, на базi пiдпiльної повстанської перiодики, мiж iншим наводить текст договору мiж радянською та чехословацькою армiями про боротьбу з УПА. Цiкавими є публiкацiї Зиновiя Соколюка-"З.Семенiва", зокрема, статтi "Рейди УПА та їх значення" [15], яка мiстить дуже багато свiжих думок про мiсце рейдiв у тактицi i пропагандi визвольного руху, та "УПА - речник модерного українства" [16]. Там уперше висловлено тезу про те, що рейди УПА на захiд влiтку-восени 1947 року готувалися задовго до початку акцiї "Вiсла". Стаття Юрiя Середяка "Рейди УПА на Захiд" [17], на вiдмiну вiд двох попереднiх, не має якихось нових матерiалiв чи думок i є лише зручною компiляцiєю автора з уже вiдомих матерiалiв. Нарис Льва Шанковського "Великий рейд УПА 1947-1948 рокiв" [18] є, по сутi, переказом частини роздiлу вже згаданої його працi. Також мiстять матерiал, що стосується розглядуваної теми, ще двi публiкацiї цього дослiдника пiд назвою "Большевики про УПА" [19] та "УПА на Стрийщинi" [20]. Цiкаву статтю, присвячену бiографiї командира одного з рейдуючих на Захiд вiддiлiв Михайла Дуди-"Громенка", написав його племiнник Ігор Маршалок. Опублiковано її нещодавно у перевиданнi спогадiв "Громенка" "У великому рейдi" [21].

Кiлька публiкацiй, що торкаються тих чи iнших аспектiв обговорюваної проблеми, належать i авторовi цих рядкiв. Це, до прикладу, статтi: "Закордоннi рейди вiддiлiв УПА" [22], "Героїчний рейд сотень УПА" [23], "Тактика повстанських рейдiв" [24], "Закордонний рейд УПА у документi американської розвiдки" [25], "Українська повстанська армiя у свiтлi захiдної преси 1946-1947 pp." [26], "Передумови переходу сотень УПА на Захiд" [27], "Сотенний "Бурлака" [28].

Побiжно проблематики рейдiв УПА чехословацькими теренами торкалися i польськi автори, що описували боротьбу їхньої армїї з вiддiлами УПА на Закерзоннi. Як приклад можна назвати книги Антонi Щесняка i Вєслава Шоти [29], Іґнацi Блюма [30], Генрiха Домiнчака [31], авторiв колективної працi "З боїв проти збройного пiдпiлля в Польщi в 1944-1947 роках" [32]. Для усiх них характерне яскраво упереджене ставлення до українського визвольного руху, учасникiв якого вони тенденцiйно називають бандитами. Натомiсть всiляко вихваляють польських воякiв за виявлений "героїзм" у боротьбi з викорiнюванням українства з його рiдних земель. Спецiально рейдам УПА на Захiд 1947 року було присвячено працi Владiслава Ярнiцкого "Погоня за Бурлакою" [33] i "Спалена земля" [34], проте цi твори не можна, навiть при великому бажаннi, назвати науковими роботами. Це швидше тенденцiйнi, з пiдтасованими, нерiдко вигаданими фактами, повiстi. Опираючись на певний фактичний матерiал, автор подає його, по-своєму iнтерпретуючи в художнiй формi, a тому книги мiстять багато неточностей, а то й вiдвертого фантазування. Про рейди УПА теренами Чехословаччини згадується i в найновiшому польському дослiдженi, присвяченому дiяльностi українських повстанцiв на Закерзоннi. Мова йде про монографiю молодого iсторика Ґжеґожа Мотики "Так було в Бєщадах. Польсько-українська боротьба в 1943-1948 роках" [35]. Перу цього ж дослiдника належить публiкацiя "Рейд через Чехословаччину", присвячена переходовi сотень УПА на Захiд влiтку 1947 року [36]. Дане дослiдження, судячи з його змiсту, оперто на документальну та мемуарну базу, проте, зважаючи на форму публiкацiї (газетна стаття), посилання на бiльшiсть джерел вiдсутнi.

Певнi дослiдження з цiєї проблематики є i в колишнiй чехо-словацькiй iсторiографiї. Першою публiкацiєю про рейди УПА по Чехословаччинi, яка з'явилася у 1948 роцi, тобто вже незабаром пiсля закiнчення боїв на цих теренах мiж українськими повстанцями i мiсцевою армiєю та силами безпеки, є книга Вацлава Славiка "Справжнє обличчя бандерiвцiв. Акцiя Б проти цивiльної сiтки" [37]. Написана вона була на замовлення чеської служби безпеки - Сбору Народнi Безпечностi (СНБ), а тому годi було сподiватися вiд неї об'єктивностi при описуваннi подiй. Книга також не є науковим дослiдженням у буквальному розумiннi цього слова, a радше пропагандистським памфлетом, та, незважаючи на це, мiстить багато цiкавої iнформацiї про сприйняття словаками iдей, пропагованих вояками УПА, а також про боротьбу iз ними чеської армiї та СНБ. У 1965 роцi з'явилося ще одне спецiальне дослiдження з цiєї проблематики Франтiшека Кауцького та Ладiслава Вандурека "Пiд прапором тризуба" [38]. Змiст книги складають короткi нариси, побудованi на документах чеських архiвiв та спогадах учасникiв описуваних подiй. Ця публiкацiя мiстить надзвичайно багато свiдомих перекручень фактiв, що зроблено з метою очорнити український нацiонально-визвольний pyx загалом та дiяльнiсть повстанських вiддiлiв на теренах Чехословаччини зокрема. Вона є цiкавою хiба фотографiчними матерiалами, помiщеними в нiй. Дуже багато iнформацiї про пропагандистськi акцiї УПА в 1945-1947 роках знаходимо у книзi Богуша Хньоупека "Бандерiвцi" [39]. Автор книги, до речi, пiзнiше мiнiстр закордонних справ Чехословаччини, описує боротьбу з українськими повстанцями, учасником якої був вiн сам. Зважаючи на це, книга має мемуарний характер, хоч i з використанням документiв (посилання на мiсця знаходження яких автор, на жаль, не подає), а отже, мiстить багато суб'єктивних оцiнок та висновкiв, особливо стосовно українських повстанцiв, яким вiн безпiдставно приписує ряд злочинiв (про це мова йтиме далi). Та все ж книга є досить цiнною, зважаючи на те, що мiстить цiлий ряд документiв як українського пiдпiлля, так i чеської армiї та служби безпеки про боротьбу iз ним.

Іншим iсториком Чехословаччини, який спецiально займався дiяльнiстю УПА, був Ян Фiала. Вiн захистив докторську дисертацiю на тему "Боротьба Чехословацької армiї проти фашистських банд т.зв. Української Повстанської Армiї - бандерiвцiв в 1945-1947 роках" [40]. З праць Фiали для написання цього дослiдження використанi двi статтi, якi вдалося знайти у Львовi, та й то одна з них "Що таке була бандерiвська банда?" з Празького щомiсячного журналу "Історiя i сучаснiсть" (№3 за 1961 рiк) цитується за переказом, помiщеним пiд заголовком "Ворог проти бандерiвцiв" в газетi "Шлях перемоги" [41]. Інша стаття називається "Чехословацькi збройнi сили i забезпечення мирного розвитку революцiї в 1945-1947 роках" [42]. Пишучи з позицiй правлячої комунiстичної партiї, Фiала описує повстанськi акцiї на Словаччинi як спробу державного перевороту в союзi з "мiсцевою реакцiєю", представленою Демократичною партiєю, i повернення країни до "жорстокого клеро-фашистського режиму". В 1994 роцi в Празi з'явилась його монографiя "Звiт про акцiю Б" [43]. В цiй книзi, яка, напевно, є дещо змiненою редакцiєю вже згадуваної докторської роботи Фiали, в порiвняннi з попередньо згадуваними статтями, змiщено певнi акценти. Зокрема, вiн вже не говорить про змову бандерiвцiв з "мiсцевою реакцiєю", приписуючи останню вигадцi комунiстичної пропаганди. Загалом, монографiя написана з використанням великої кiлькостi документальних джерел, що пiдвищує її iсторичну вартiсть. Проте, як це не дивно, зважаючи на рiк появи книги (нагадаю - 1994), автор й надалi послуговується комунiстичною термiнологiєю, характеризуючи український визвольний рух як фашистський, а в рядках працi помiтне неприховане упереджене ставлення до представникiв цього руху. Великою недбалiстю Яна Фiали як iсторика вважаю те, що вiн, беручись за справу написання монографiї про дiяльнiсть УПА на теренах Словаччини, не використав не те що жодного повстанського документа, але й жодного українського дослiдження, присвяченого темi УПА. Загальну iнформацiю про iсторiю українського визвольного руху вiн черпав у авторiв радянських антиповстанських памфлетiв та не бiльш об'єктивних польських авторiв, що, в результатi, вiдбилося спотвореннями iнформацiї та необ'єктивнiстю, якими наповнена книга.

Певну iнформацiю про дiї в Чехословаччинi, на фонi яких вiдбувалися повстанськi акцiї в цiй країнi, знаходимо у книзi Марти Вартiкової, присвяченiй становленню тут комунiстичного режиму [44]. Вона також наголошує на змовi українських повстанцiв з мiсцевими "реакцiйними колами". Про рейди як змову українськжх повстанцiв, тепер уже з католицькою церквою, писали також А.Свобода, В.Свободова та А.Тучкова у своїй книзi "Змова Ватiкану проти Чехословацької республiки" [45]. Залучення колишнiх словацьких партизан до боротьби з повстанськими вiддiлами є темою статтi чеського iсторика Ярослава Шольца [46]. Певнi намагання позбавитися традицiйних штампiв на адресу українського визвольного руху i дати об'єктивну оцiнку дiяльностi вiддiлiв УПА на теренах Чехословаччини прослiдковуються в статтi словацького iсторика Йозефа Родака [47].

Отже, доступна авторовi цих рядкiв чеська та словацька iсторична лiтература з розглядуваної проблематики є досить однобiчна i тенденцiйна.

Епiзодично про рейди вiддiлiв УПА розповiдають книги iноземних авторiв, присвяченi вивченню українського нацiонально-визвольного руху загалом. Серед таких праць заслуговує на вiдзначення ґрунтовне дослiдження вiдомого арґентинського дослiдника Енрiке Мартiнеза Кодо пiд назвою "Повстанцi за залiзною завiсою" [48]. Вiн, безперечно, користувався великою кiлькiстю матерiалiв українського пiдпiлля, що стали основою для написання його книги. Окрiм згадок про рейди на Словаччину 1945-1947 рокiв, в роботi є роздiли, присвяченi тактицi повстанських рейдiв. Окремi згадки про перехiд сотень УПА на Захiд у 1947 роцi мiстять також англомовнi працi "Український Резистанс. Історiя українського нацiонально-визвольного руху" [49], "Українська Повстанська Армiя в боротьбi за свободу" [50] та всесвiтньовiдома праця американського iсторика Джона Армстронга "Український Нацiоналiзм" [51]. Англiйський журналiст-комунiст Ральф Паркер, котрий, як i багато iнших його колег по партiї, не мiг уявити собi того, що кiлькарiчна боротьба українцiв проходить без жодної зовнiшньої пiдтримки. У своїй книзi "Змова проти миру" [52] вiн звинувачував американського генерального консула в Братиславi у допомозi рейдуючим на Захiд воякам УПА.

Як бачимо, досi не було жодного спецiального дослiдження дiяльностi вiддiлiв УПА на теренах Чехословаччини. Часткове розкриття проблеми в лiтературi, присвяченiй українському нацiонально-визвольному руховi загалом, є недостатнiм для цiлковитого розумiння цього процесу i мiсця його в iсторiї України. А тому дана робота є, фактично, першою спробою узагальнення нагромадженої iнформацiї про рейди, виявлення їх зв'язкiв з iншими подiями того часу в Українi та у свiтi.

Розділ другий. ДЖЕРЕЛЬНА БАЗА ДОСЛIДЖЕННЯ

При написаннi роботи був використаний великий масив джерел, представлений найрiзноманiтнiшими їх видами: документами, мемуаристикою, епiстолярними та фотоматерiалами. Серед опублiкованих документiв, що стосуються розглядуваної теми, найбiльше знаходимо у монументальному багатотомному джерельному збiрнику "Лiтопис Української Повстанської Армїi". Зокрема, 13 та 14 томи цього видання мiстять хронiки повстанських вiддiлiв "Денник вiддiлу "Бурлаки" (В.Щигельського), ведений бунчужним "Буркуном" (вiд 1 жовтня 1946 р. до 2 серпня 1947 p.)" [53], фрагмент "Денника вiддiлу "Бурлаки" (Володимира Щигельського), веденого В.Щигельським" [54], "Денник хор. Ярослава Коцьолка ("Крилача") командира сотнi "Ударники-6", 96а" [55], "Денник сотнi УПА "Крилача" (Ярослава Коцьолка) "Ударники-6", 96а, ведений бунчужним сотнi "Орестом" [56]. Цi документи досить повно висвiтлюють передумови та саме проходження названими согнями рейду до Захiдної Нiмеччини. Важлива iнформацiя також в опублiкованих у 13 томi реєстрах вiддiлу "Бурлаки" вiд 31 травня [57], 17 червня [58] та кiнця липня [59] 1947 року. На основi цих даних вдалося встановити втрати вiддiлу при проривi з оточення на Закерзоннi та в перших сутичках на словацьких теренах.

В iншому збiрнику - "УПА в свiтлi документiв з боротьби за Українську Самостiйну Соборну Державу. 1942-1950 pp." - опублiковано цiкавий документ, що стосується описуваноi теми - це "Звернення до старшин рейдуючих вiддiлiв УПА" [60], написане заступником провiдника ОУН на Закерзоннi Василем Галасою-"Назаром". Оскiльки до нас не дiйшов сам наказ про вiдхiд сотень у рейд - це єдиний документ, який подає точну дату остаточного вирiшення справи.

Серед друкованих джерел, котрi стосуються тактики рейдiв, на особливу увагу заслуговує книга С.Ф.Хмеля "Українська партизанка", що мiстить окремий роздiл пiд назвою "Маршi-рейди" [61]. Важливим матерiалом для висвiтлення тiєї ж проблеми є стаття донедавна невiдомого пiдпiльника "Чагара" "Про рейди", опублiкована в числi 4 за 1945 рiк журналу "Повстанець" [62]. Вiдомий дiяч, a потiм i дослiдник визвольного руху Петро Дужий стверджував, що "Чагар" - лiтературний псевдонiм Головного Командира УПА Романа Шухевича-"Чупринки" [63]. Додатковим доказом слушностi цiєї думки є високий фаховий рiвень статтi, що, безперечно, належала перу професiйного вiйськовика.

Цiкавий документ опублiкував свого часу в газетi "Молодь України" iсторик Володимир Сергiйчук. Мова йде про звiти зустрiчей районного провiдника ОУН та, в недалекому майбутньому, знаменитого сотенного УПА Степана Стебельського-"Хрiна" з представниками словацької прикордонної застави та жандармерiї [64]. Авторовi цих рядкiв вдалося також ознайомитися з оригiналами згаданих документiв у Центральному Державному Архiвi Вищих Органiв Влади та Управлiння в Українi, у фондi "Крайовий Провiд Органiзацiї Українських нацiоналiстiв на Захiдноукраїнських Землях" [65].

Багато цiнних матерiалiв для написання роботи автор взяв iз збiрника "УПА в Захiднiй Європi", виданого Українською Пресовою Службою [66]. Серед документiв, помiщених тут, є такi як "Нота Генерального Секретаря Закордонного Представництва Української Головної Визвольної Ради до Державного Секретаря США Дж.Маршала" [67], "Офiцiйний звiт пресового бюро Закордоного Представництва Української Головної Визвольної Ради" [68], що є, по сутi, роз'ясненнями для захiдних урядових кiл та засобiв масової iнформацiї подiй, пов'язаних з переходом до Нiмеччини частини вiддiлiв УПА. Крiм того, збiрник мiстить ряд статей, що з'явилися в закордоннiй пресi пiсля приходу українських повстанцiв.

Серед друкованих документiв iнших держав багато iнформацiї, котра стосується рейдiв 1947 року, мiстить збiрник Євгена Мiсила "Акцiя "Вiсла" [69]. Це, серед iншого, оперативнi накази штабу Операцiйної Групи "Вiсла" №008 [70], 009 [71], 011 [72], що подають докладнi вiдомостi про чисельний стан i дiяльнiсть повстанських сотень на Закерзоннi; звiти з дiяльностi ОГ "Вiсла", зокрема, "Пiдрахунок сил УПА (збройних сил i теренового особового складу) […] на 1.04.-23.07.1947" [73], який включає i пiдрахунок тих повстанцiв, котрi перебували на теренах Чехословаччини дорогою на Захiд.

Частково описуваних подiй торкаються документи радянських прикордонних вiйськ, опублiкованi у збiрнику "Прикордоннi вiйська СРСР. Травень 1945-1950". Згадки про рейд на Словаччину в 1946 роцi є в "Доповiдi Управлiння Прикордонними вiйськами Українського округу про становище на кордонi i результати бойової i службової дiяльностi частин в 1946 роцi" [74]. Тут, до речi, цитується видана повстанцям iнструкцiя "Короткi вказiвки для тих, що йдуть в рейд на Словаччину". Про цей же рейд розповiдає й iнший документ - "Опис дiй особового складу прикордонного ордена "Красной звезды" загону Українського округу з лiквiдацiї банд" [75]. В "Доповiдi Управлiння прикордонних вiйськ Українського округу про становище на державному кордонi СРСР в 1947 роцi" [76] мова йде про перехiд сотень УПА на територiю Захiдної Нiмеччини. Цiкаву iнформацiю мiстить "Донесення прикордонних вiйськ Українського округу про пересування i дiї банд" [77], яке розповiдає про спробу сотень "Бiра", "Хрiна" й "Стаха" пробитися на Словаччину.

Ряд документiв чеської армiї та українського пiдпiлля є, як уже вказувалося, в книзi Богуша Хньоупека "Бандерiвцi". Серед останнiх найбiльш цiкавi - iнструкцiя, написана Василем Галасою перед другим словацьким рейдом у 1946 роцi i адресована командиру рейдуючого вiддiлу пiд назвою "Друже Мирон" [78]; "Пiдсумковий звiт про пропагандивний похiд вiддiлiв УПА на терени Чехословаччини вiд 6 по 22 квiтня 1946 року (Витяги)" [79]; "Лист до Президента Чехословаччини Е.Бенеша" [80], написаний також В.Галасою. Усi цi матерiали, за iнформацiєю Хньоупека, потрапили до рук чехiв разом iз кур'єром, що перевозив їх до Баварiї [81]. Василь Галаса, автор частини з цих документiв, який, безперечно, був знайомий з iншими, пiдтвердив їх автентичнiсть.

Серед неопублiкованих матерiалiв, що були використанi для написання цiєї роботи, найбiльше документiв авторовi вдалося знайти в Центральному Державному Архiв Вищих Органiв Влади та Управлiння України у мiстi Києвi. Це, перш за все, матерiали до висвiтлення тактики повстанських рейдiв: "Загальнi основи партизанки" [82] та "Партизанка" [83]. Обидва знаходяться в уже згадуваному фондi 3833, в першому описi, у справi 256 пiд назвою "Документи про будову i тактику УПА". Вони досить схожi за змiстом i, очевидно, є просто рiзними редакцiями однiєї роботи, але на жодному з них не вказано авторства. Проте "Партизанка" датована 1944 роком i мiстить приписку "Затверджується до тимчасового вжитку в усiх вiддiлах УПА. М.Д.Бученко, в.о. Шефа ГВШ З'єднань Української Повстанчої Армiї" [84]. У тому ж фондi, в справi "Вiдозви та звернення УПА", знайдено листiвку "Чехи! Словаки! Вояки!" [85] (українською, чеською та словацькою мовами) [86], розповсюджувану українськими повстанцями пiд час другого словацького рейду. Та ж справа мiстить iнструкцiю, написану Василем Галасою для учасникiв першого рейду на Словаччину 1945 року. її назва "Короткi вказiвки для тих, що йдуть в рейд на Словаччину" [87]. Інструкцiя ця вже друкувалася (наприклад, у книзi П.Мiрчука [88] та в збiрнику "УПА в свiтлi документiв" [89]), але в скороченому виглядi. До того ж, не публiкувався нiде додаток, написаний до неї 20 сiчня 1946 року, пiд назвою "Кличi до усного поширення й до написiв на видних мiсцях" [90]. В iншому фондi того ж архiву "З'єднання захiдних груп Української Повстанчої Армiї (УПА-Захiд)" у справi "Пропагандистськi матерiали референта пропаганди округа "Макiвка" "Тустань"-"Аркадiя" знаходимо багато матерiалiв про пiдготовку повстанцiв до рейду 1945 року. Серед них i програма полiтичного вишколу повстанцiв [91]. В тому ж фондi авторовi вдалося знайти цiкавий пiдпiльний журнал "Чин Зброї. Одноднiвка командування УПА "Говерля" за 31.08.1946" [92]. Журнал мiстить статтю "Вiдгомiн нашої боротьби за кордоном", в якiй багато розповiдається про наслiдки рейдiв на Словаччину в 1945-1946 роках.

Серед iнших неопублiкованих досi матерiалiв хочеться вiдзначити звiт про переслуховування старшин УПА американською розвiдкою [93] з вересня 1947 року. Документ цей автор отримав вiд вiдомого дослiдника повстанського руху Петра Содоля, переклад його здiйснений Ярославом Антоняком. "Звiт" має 12 сторiнок i, за твердженням Содоля, є неповним, очевидно, бракує вказаного на його першiй сторiнцi рапорту "Про допит Зубченка" [94]. Згадуваними у документi старшинами УПА, що давали свої свiдчення американцям, були: сотенний вiддiлу "Ударники-2" Михайло Дуда-"Громенко" (iнше псевдо, яке згадується в звiтi, - "Зиновiй"), полiтвиховник цього ж вiддiлу Лев Футала-"Лагiдний", бунчужний Іван Йовик-"Соколенко" та чотовий Михайло Озимко-"Залiзняк". Згадка про це переслуховування є в спогадах одного з його учасникiв - Івана Йовика [95]. Вiн зазначає, що розмова з американцями, котра вiдбувалася при допомозi чотирьох перекладачiв, тривала близько 5 годин [96]. Метою переслуховування було отримання бiльшої кiлькостi iнформацiї як про український визвольний рух загалом, так i про рейд повстанських сотень до Захiдної Нiмеччини зокрема. Проте, як видно iз змiсту документа, повстанцi не завжди давали американцям достовiрну iнформацiю. Інколи це зумовлювалося необiзнанiстю у справах, що сягали понад їх компетенцiю (наприклад, чисельнiсть УПА на Закерзоннi). Певну ж iнформацiю вони, очевидно, свiдомо приховували (жоден з опитаних не назвав свого справжнього iменi чи iмен свого командування); нiчого не було сказано i про Головного Командира УПА Романа Шухевича, безперечно, вiдомого їм пiд псевдонiмом "Тарас Чупринка", натомiсть називався вiдомий американцям Степан Бандера; не названо справжньої причини рейду на Захiд.

Звiт iз ще одного допиту прибулих в Нiмеччину бiйцiв УПА, що вiдбувся 31 жовтня 1947 року, подає у своїй статтi "Історiя i наслiдки одного документа" голова Центрального Представництва Української Емiграцiї Василь Мудрий [97]. Вiн зазначає, що був запрошений до допиту офiцерами американської розвiдки як спецiалiст з українських справ. Крiм нього, як фахiвцi з вiйськових справ були запрошенi колишнiй майор Любомир Макарушка i колишнiй член УПА Юрiй Лопатинський. Звiт багато в чому повторює попереднiй, проте в деяких аспектах мiстить точнiшу iнформацiю: тут докладно вказано причину переходу сотень УПА на Захiд, командиром Української Повстанської Армiї названо генерала "Тараса Чупринку".

Звичайно, що багато матерiалiв про дiяльнiсть українських повстанцiв на територiї Чехословацької республiки мiстили її архiви. Нещодавно, пiсля розвалу цього державного утворення, бiльшiсть з них було передано, зважаючи на безпосередню дотичнiсть документiв до словацьких теренiв, у Вiйськово-Історичний Архiв у Трнавi. Авторовi цих рядкiв вдалося побувати там та використати знайденi матерiали для написання даної роботи. Документи, що стосуються дослiджуваної теми, об'єднанi в окремий фонд пiд назвою "Операцiя "Бандерiвцi". Характерною особливiстю цього фонду є наявнiсть матерiалiв практично всiх вiйськових частин Чехословаччини, залучених до боротьби з УПА протягом 1945-1947 рокiв, а також сортування документiв за принципом приналежностi до тiєї чи iншої вiйськової частини.

Інформацiї про першу акцiю УПА на Словаччинi, згрупованої в папку, присвячену дiяльностi вiйськової частини "Само" [98], є досить мало, та й та дуже заплутана. Справа в тому, що в 1945 роцi чехословацька влада була абсолютно неготова до проведення антиповстанських акцiй, i всi її дiї характеризувалися певною хаотичнiстю. Додатково ускладнює з'ясування справи про цей рейд ще й факт, що тодi, як випливає з документiв, фактично не прово дилося подiлу мiж вiддiлами УПА i групами т.зв. Росiйської Визвольної Армiї ("власiвцями"), що також перебували у 1945 роцi на територiї Словаччини. Натомiсть данi, що стосуються 1946 року, є досить багатими, серед них достатньо матерiалiв окремих частин, їх звiти про бойову дiяльнiсть та про пересування повстанських сотень. Помiж документiв з 1947 року найцiкавiшими, на мою думку, є розвiдувальнi звiти про дiяльнiсть вiддiлiв УПА пiд час переходу на Захiд [99]. Вони охоплюють перiод з 12 липня до 29 вересня, тобто час найбiльш напружених боїв мiж українськими повстанцями та чехословацькими силами. Надзвичайно велику цiннiсть представляє папка №6, в якiй зiбранi усi накази командування "Теплiце" за перiод вiд 18 липня до 20 жовтня 1947 року [100]. Серед матерiалiв українського пiдпiлля, що стосуються рейдiв УПА Чехословаччиною, авторовi також вдалося знайти вiдому листiвку "Чехи! Словаки! Вояки!" [101]. Загалом, документи з цього архiву є досить цiнним джерелом для висвiтлення заданої теми, адже дозволяють докладно вiдтворити вдалу чи невдалу реакцiю чехословацької влади на акцiї УПА.

Багато цiкавої iнформацiї, що стосується тематики рейдiв УПА є в колекцiї документiв "The Peter J.Potichnyj Collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine" бiблiотеки Торонтонського унiверситету. Автор цих рядкiв отримав їх вiд професора Петра Потiчного. Це, перш за все, звiти про акцiю сотень УПА на Словаччинi в 1946 роцi (вони, до речi, незабаром будуть опублiкованi у 33 томi "Лiтопису Української Повстанської Армiї", присвяченому Тактичному вiдтинковi "Лемко") [102]. З цiєї ж колекцiї походять чехословацькi слiдчi документи Володимира Щигельського-"Бурлаки", якi дуже докладно розповiдають про рейд його сотнi у 1947 роцi [103].

Широко представлена тема рейдiв УПА по територiї Чехословаччини в мемуарнiй лiтературi. Дуже ґрунтовними є спогади невiдомого учасника повстанських акцiй на цих теренах в 1945 роцi пiд назвою "Пропагандивний рейд УПА на Словаччину (З нотаток учасника рейду)" [104], опублiкованi вперше у журналi "До Зброї" в числi 1 за 1946 рiк. Про цю ж подiю розповiдає репортаж лiкаря УПА "Береста" (прiзвище невiдоме) "На Словаччину (З моєї хронiки про рейд куреня "Пiдкарпатського", пiд командою славної пам'ятi майора Прута на Словаччину)" [105], написаний спецiально для журналу Станiславiвського Тактичного Вiдтинка УПА "Чорний Лiс". Бiльш епiзодичними є спогади iнших учасникiв цього рейду, зокрема, стрiльцiв куреня "Пiдкарпатського" "Чубенка" [106], "Спiвака" [107] (прiзвища невiдомi), Григорiя Костюка-"Вишневого" [108]. Цiкаву iнформацiю про пiдготовку другого словацького рейду мiстять мемуари Марiї Савчин, дружини Василя Галаси, "Тисяча дорiг" [109]. Про цю ж акцiю розповiдає в своїх спогадах "Я вибрав собi один шлях" стрiлець однiєї з рейдуючих сотень "Покiрний" [110].

Найбiльше представлений спогадами рейд 1947 року. Серед цих мемуарiв хочеться вiдзначити, перш за все, книгу командира сотнi "Ударники-2" Михайла Дуди-"Громенка" "У Великому рейдi" [111], яка за стилем написання схожа на вже згадуванi повстанськi хронiки i мiстить велику кiлькiсть цiнної iнформацiї. Надзвичайно багато написано про рейд iншим вояком цiєї сотнi - булавним УПА Юрiєм Борцем-"Чумаком", мемуари якого поданi в цiкавiй формi документальних повiстей та публiцистичних дiалогiв з читачем i чудово передають загальне тло, на фонi якого вiдбувався перехiд сотень УПА на Захiд [112]. Якщо книга командира цiєї сотнi є бiльш сухою у викладi матерiалу, то Борець подає його емоцiйнiше, що iнколи дозволяє краще зрозумiти тi чи iншi моменти описуваних подiй. Цiкавi спогади пiд назвою "За 99 днiв вiд Перемишля до Пассав" залишив також чотовий цiєї сотнi Михайло Озимко-"Залiзняк" [113]. Про книгу спогадiв ще одного вояка сотнi "Громенка" - бунчужного Івана Йовика-"Соколенка" вже згадувалось у цiй роботi. Дуже цiнними є книга Івана Дмитрика "Записки українського повстанця. В лiсах Лемкiвщини" та дещо повнiшi за змiстом мемуари ройового Івана Гарасимiва-"Палiя" "З юнацьких мрiй - у ряди УПА" [114], обидвi книги є чи не єдиними джерелами до висвiтлення iсторiї рейду сотнi Романа Гробельського-"Бродича". Суттєвим доповненням до документальних даних, що розповiдають про перехiд на Захiд сотнi "Бурлаки" є спогад Володимира Дашка-"Марка" "Вiд Перемишля до Жилiни" [115].

Решта спогадiв, використаних для написання роботи, є бiльш епiзодичними. Це, зокрема, спогади Петра Гойсана-"Ворони" [116], Осипа Галабуда-"Соловiя" [117], Степана Явiрницького-"Березного" [118], Павла Охоти-"Остапа" [119], Федора Куцого-"Прута" [120], Івана Олiяра-"Кума" [121], Володимира Гулкевича-"Рубача" [122], стрiльцiв "Королика" [123], "Тучi" [124], "Романа" [125], прiзвища яких невiдомi. Частково про розглядувану проблематику згадують у своїх спогадах, що побачили свiт нещодавно, й Іван Кривуцький [126] та Анна Карванська-Байляк [127].

Дуже цiкавi спогади вдалося записати авторовi цих рядкiв вiд Василя Галаси ("Назар", "Орлан", "Зенон Савченко", "Днiпровський", "Чорноморський") - Заступника Крайового Провiдника ОУН на Закерзоннi та полiтичного референта цього краю, тобто людини, що безпосередньо була причетна до пiдготовки i проведення всiх трьох рейдiв на терени Чехословаччини [128], Саме у В.Галаси вдалося, врештi, з'ясувати важливi передумови переходу сотень УПА на Захiд, про якi до того не було жодної згадки у публiкацiях щодо цiєї теми. Пiзнiше вiн оформив подану iнформацiю у статтю пiд назвою "Рейд вiддiлiв УПА iз Закерзоння в Захiдну Європу 1947 р." [129]. Ласкаво погодилася з'ясувати ряд незрозумiлих моментiв в iсторiї рейдiв УПА й Ірина Камiнська-Тимочко, в минулому "Христя" - провiдниця надрайону ОУН в захiднiй Лемкiвщинi.

Важливу iнформацiю до розглядуваної теми було взято з перiодики української нацiоналiстичної емiграцiї 1946-1950 рокiв, a саме iз журналiв Закордонних Частин ОУН "Визвольна полiтика", "На Сторожi", "Сурма", видання ЗП УГВР "До Зброї" та Органiзацiї Оборони Чотирьох Свобiд України "Вiсник". У згаданих виданнях особливо цiнним для автора були огляди закордонної преси того часу, в яких вдалося знайти також багато згадок про УПА. Власне ця iнформацiя, зважаючи на недоступнiсть для автора закордонної преси тих рокiв, стала основою до написання роздiлу "Захiдна преса про УПА". Окрiм того, цей роздiл поповнювався за рахунок iнформацiї, помiщеної в пiдпiльному журналi, що видавався на Закерзоннi пiд назвою "Інформативнi Вiстi" [130]. Огляд повiдомлень закордонної преси про УПА мiстить також журнал "Вiсник" з 1987 року [131], присвячений сороковiй рiчницi рейду вiддiлiв УПА на Захiд. Проте в ньому є ряд суттєвих упущень, зокрема, деякi газетнi статтi подаються без посилання на час виходу газети в свiт. Копiї кiлькох статей автор отримав вiд Петра Содоля - це публiкацiї в iспанських газетах "Пуебло" [132], "Мадрiд" [133], голандськiй "Троцеде Блад" [134] та американськiй "Детройт Ньюз" [135]. Для написання роботи автор мав намiр використати також чехословацьку пресу, проте вдалося знайти у львiвських бiблiотеках лише неповну пiдшивку за 1947 рiк органу Комунiстичної партiї цiєї країни "Руде право", номери якого, особливо за липень-серпень того року, друкують багато iнформацiї, хоч i дуже тенденцiйної, про боротвбу з вiддiлами УПА.

На жаль, тема рейдiв УПА чехословацькими теренами є досить бiдно представлена фотографiчними матерiалами. Пояснюється це умовами пiдпiльної боротьби українських повстанцiв, вiдсутнiстю вiдповiдної технiки та вимогами конспiрацiї. Але, попри все, маємо ряд фотографiй з рейду сотнi "Бурлаки", донесених в Нiмеччину тими стрiльцями вiддiлу, яким вдалося пробитися з оточення. Дуже цiкавими є двi свiтлини сотнi "Громенка", зробленi незабаром пiсля прибуття її до американської зони окупацiї Нiмеччини. Цiннi фотоматерiали про боротьбу чехословацької армiї та служби безпеки з повстанцями мiстить, згадувана у попередньому роздiлi, книга Франтiшека Кауцького i Ладiслава Вандурека.

Отже, як видно iз наведеного матерiалу, джерельна база дослiджуваної проблематики є достатньо великою. Сподiваюся, це стане додатковою запорукою об'єктивностi пропонованого читачам дослiдження.

Роздiл третiй. ТАКТИКА ПОВСТАНСЬКИХ РЕЙДIВ

Столiття, що минуло, ввiйде в iсторiю як, перш за все, столiття двох свiтових воєн, участь в яких брали мiльйони людей з рiзних держав. Роль одиницi, окремого вояка, зводилася у них майже до нуля, усе вирiшували велетенськi маси вiйськ i озброєнь. Поряд з тим, саме в наш час небувалого розвитку набула й iнша форма боротьби - партизанська. Вона навпаки базувалася на дiях незначної кiлькостi воякiв i вимагала вiд кожного з них високої професiйностi та, що не менш важливо, iнiцiативи в її застосуваннi. Партизанська тактика давала змогу успiшно протистояти переважаючим кiлькiсно i технiчно вiйськам, а тому стала основою бойових дiй бiльшостi нацiонально-визвольних рухiв, якi не могли розраховувати на паритет у боротьбi з ворогом. Як приклад можна згадати успiшну вiйну арабiв проти турецького поневолення пiд керiвництвом всесвiтньовiдомого практика i теоретика партизанки Лоуренса Аравiйського; дiї iрландських повстанцiв у боротьбi з англiйцями, що розгорнулася пiсля 1919 року; антиколонiальнi вiйни в Індонезiї, Індокитаї та Африцi, котрi з особливою силою розгорiлися у другiй половинi нашого столiття та, звичайно, хронологiчно найближчi до нас подiї росiйсько-чеченської вiйни.

Мао Цзе Дун, лiдер комунiстiв Китаю, партизанськi загони котрих значно посприяли їх перемозi в громадянськiй вiйнi у 1949 роцi, вказував у своїй книзi "Партизанська боротьба", що "тактика партизанської вiйни повинна опиратйся на елементи iнiцiативи, рухливостi, планування i зачiпних дiй в достосуваннi до положення ворога, властивостей терену, комунiкацiйних засобiв, атмосферних умов, сили партизан i населення в окресленому часi i мiсцi, на елементi маневрування, тобто униканнi сильних мiсць ворога i атакуваннi слабих, забезпеченнi собi свободи удару та вiдступу, даваннi боїв коротких, зi скорим вислiдом, як теж на дiяннi згiдно з принципом: вiдступати, коли ворог атакує, непокоїти його, коли вiн вiдпочиває, вдаряти на нього, коли вiн вичерпаний та переслiдувати його, коли вiн вiдступає" [136].

Безперечно, тактика партизанської вiйни є дуже вiдмiнною вiд тактики частин регулярної армiї i, якщо порiвнювати, то перша з них є найбiльш схожою до дiй десантних чи диверсiйних частин другої. Як уже зазначалося, в своїх дiях партизани стикаються, в основному, з ворогом, що переважає їх в кiлькiсному вiдношеннi та технiчному забезпеченнi, тому їх завданням - не дати йому використати цi переваги, натомiсть застосувати свої: несподiванiсть, конспiрацiя, рухливiсть. Учасник українського визвольного руху "Ратник" (прiзвище та iм'я невiдомi) у своїй працi "Основи тактики повстанських (партизанських та боївкарських) вiдаiлiв" вказував, що їх недолiками є те, що вони, зазвичай, малi, слабше вишколенi, по-рiзному озброєнi та не мають фахово вишколеного старшинського складу. Проте цi недолiки зрiвноважують цiлий ряд психолопчних переваг партизан щодо регулярної армiї: кращий моральний стан (вiдвага, завзяття, ризик, посвята), iдейнiсть (знають, за що борються, i свiдомо готовi пiти заради цього на смерть) та, врештi, й готовнiсть до екстремальних умрв (холод, голод тощо). "Крiм величезної кiлькiсної переваги, - пише вiн далi, - ворог має над повстанськими вiдаiлами ще й таку ж велику технiчну перевагу (важку зброю пiхоти, артилерiю, танки, лiтаки). Щоб могти цю колосальну технiчну перевагу ворога бодай частково зрiвноважити, партизани дiють малими вiддiлами у важко прохiдному теренi, використовуючи для своїх дiй всi природнi перешкоди: i нiч, i, на велику скалю, маневр i рух. В той спосiб вони не дають використати проти себе цiєї технiчної переваги. Вони стараються представити для ворожої технiки цiлi, якi легко губляться в теренi, швидко зникають, до яких не дiбратися важкою зброєю" [137].

Партизанська вiйна як особливий вид тактики стала основою бойових дiй українського нацiонально-визвольного руху 1940-1950-х рокiв. Вказуючи на цей факт, вiдомий iдеолог i публiцист воюючої України Петро Федун-"Полтава" наголошував, що така форма боротьби - єдино можлива в Радянському Союзi [138]. "При нерiвностi сил, - читаємо у його статтi "Елементи революцiйности україн-ського нацiоналiзму", - не може бути мови про боротьбу одверту, фронтову […]. Всякий одвертий виступ українського народу в мирних умовах окупант був би в станi здушити без бiльших труднощiв. Щоб добитися деякого вирiвняння сил, український нацiоналiзм примiнює метод пiдпiльної боротьби […]. Ворог-окупант зазнає ударiв i не знає, хто цi удари йому наносить […], що вартi в такому випадку всi загони окупанта, його тюрми, його прокуратури, його НКВД" [139].

Українськi партизани, бiйцi вiддiлiв УПА, розвивали свою тактику боротьби в боях з двома найсильнiшими силами того часу - нацистською Нiмеччиною та Радянським Союзом, для цього вони використовували як власний досвiд (з часiв пiдпiлля УВО i ОУН проти Польщi), так i кращi здобутки свiтової воєнної науки. В результатi повстанцi пiднесли своє мистецтво партизанської вiйни до такого високого рiвня, що це змушенi були визнавати навiть їх вороги. Йона Лiрой, учасник польських та радянських антиповстанських акцiй в другiй половинi 1940-х рокiв, вказував, що "тактично повстанцi УПА були кращими i зручнiшими, нiж найкращi совєтськi партизани в часи Другої свiтової вiйни" [140].

Загалом, вояки УПА практикували використання рiзноманiтних форм збройних партизанських дiй - це засiдки на з'єднання ворожих вiйськ, напади на населенi пункти, саботажi, атентати проти окремих представникiв окупацiйної влади та рейди по-встанських вiддiлiв по неопанованих теренах. Останнi були одним з найскладнiших, але, незважаючи на це, найбiльш вживаних засобiв боротьби. Автори колективної працi "Історiя України. Курс лекцiй" вказують, що тiльки восени 1944 року УПА провела 800 рейдiв [141], якi, до речi, як вид тактики використовувалися україн-ськими нацiоналiстами задовго до створення УПА. Наприклад, Петро Мiрчук у своїй книзi "Нарис iсторiї ОУН" розповiдає про рейд групи в складi 50 бойовикiв Української Вiйськової Органiзацiї в жовтнi 1922 року, що проходив теренами теперiшнiх Тернопiльської та Львiвської областей [142], а також аналогiчну акцiю оунiвської групи "Вовки" пiд командуванням Василя Макара-"Сiроманця" в 1936-1937 роках [143].

Вiйськова енциклопедiя подає таке визначення рейду: рейд - це швидке пересування i бойовi дiї у ворожому запiллi вiйськових частин або партизанських загонiв; пересування здiйснюється за наперед визначеним маршрутом i має на метi нанесення ударiв по живiй силi ворога, руйнацiю об'єктiв запiлля, органiзацiю i пiдтримку партизанського руху [144]. Автори книги "Вiйна у ворожому запiллi", присвяченої дiяльностi радянських партизан, вказують, що партизанський рейд є, до того ж, сукупнiстю боїв, диверсiйно-розвiдувальної роботи, що проводиться в процесi пересування, коли партизанськi формування вiдходили на довгий час з районiв своїх баз або залишали їх взагалi [145].

Зважаючи на те, що вся дiяльнiсть УПА зводилась до дiй у ворожому запiллi, Роман Шухевич-"Чагар" у своїй статтi "Про рейди" вказує: "В наших повстанських умовинах рейдом будем називати маневрування тiльки в теренах, дотепер не опанованих нашим повстанським рухом, де немає для нас харчових i санiтарних баз, де при перемаршах i квартируваннi треба приймати окремi заходи обережностi" [146]. Вiн наголошує, що рейди УПА переслiдують, перш за все, "цiлi полiтично-пропагандивнi, й щойно на другому мiсцi стоятимуть бойовi цiлi, якi є тiльки доповненням до полiтичних завдань" [147]. Як зазначає у своїй працi "Повстанська армiя: тактика боротьби" Сергiй Ткаченко, саме рейди були основним видом бойової пропаганди Української Повстанської Армiї протягом всього часу її iснування [148].

З точки зору бойової доцiльностi, за словами колишнього полiтвиховника УПА Миколи Фриза-"Вернигори", рейди застосовувалися для розпорошення повстанських вiддiлiв з метою не дати вороговi провести проти них концентрованого наступу [149]. Дослiдник визвольного руху Лев Шанковський з цього ж приводу зазначав: "Рейдування вiддiлiв УПА було сполучено з реорганiзацiєю УПА, що вона тодi переходила згiдно з наказами Головного Командування УПА. Для iснування бiльших з'єднань УПА, навiть куренiв, не було умов у пiдбольшевицькiй дiйсностi. Куренi УПА переорганiзовувалися у вiддiли i пiдвiддiли. Кожний вiддiл (бiльш-менш силою сотнi) i пiдвiддiл (в силi чоти) отримали свої числа i терен дiй. У цьому теренi вiддiли i пiдвiддiли мали створити свою базу дiй, а поза тим застосовувати рухливу маневрову тактику, можливо, уникати одвертих боїв, але постiйно тримати ворога в напруженнi. Вiддiли i пiдвiддiли вже були зорганiзованi й вони вiдходили на новi терени свого осiдку, часом дуже вiддаленi вiд первiсного терену дiй, виконуючи пропагандивний рейд уздовж вказаного маршруту" [150]. Інший вiдомий iсторик УПА Петро Мiрчук видiляв такi тактичнi завдання для рейдiв: вiдвертати увагу ворога вiд осередкiв УПА, провокуючи його до погонi; нищити по дорозi його малi вiддiли, адмiнiстрацiю, не дати зiштовхнути повстанцiв виключно до оборони i тримати iнiцiативу в своїх руках [151]. I, звичайно, найголовнiшим бойовим завданням рейдiв було проведення акцiй в теренах, де ворог не очiкує появи повстанських вiддiлiв [152].

Зиновiй Соколюк-"З.Семенiв" називав такi тактичнi причини розвитку рейду як форми боротьби: "По-перше, на теренах України, неохоплених дiями пiдпiлля, треба було спопуляризувати нашi визвольнi iдеї й закрiпити їх у народi. Це завдання могли виконати тiльки рейдуючi вiддiли УПА. Для цього не вистачало лише лiтератури, листiвок, закликiв, чи навiть працi поодиноких законспiрованих пiдпiльникiв. Жива сила у формi бойового вiддiлу своєю органiзованiстю, поведiнкою, бойовими пропагандивними акцiями чи обороною населення мала б документувати вiрнiсть ширеним iдеям, висловлювати бажання народу, а теж показати своє справжнє обличчя й тим доказати брехливiсть ворожої пропаганди, яка всiма можливими засобами старалася оплюгавити наше пiдпiлля. По-друге - деякi терени України були аж занадто виставленi на нищiвну полiтику займанцiв, а тому оборона населення […] належала до завдань УПА […]. По-третє - повстанськi вiддiли не могли "засиджуватися" на одному мiсцi. А тим самим пiдпадати пiд все бiльшу контролю ворога" [153].

Окрiм згадуваних аспектiв, полiтично-пропагандистського та бойового, слiд вiдзначити ще важливiсть рейдiв в аспектi психологiчно-виховному. "Рейди, - пише з цього приводу Микола Фриз-"Вернигора", - були знаменитою школою для вiйськового, полiтичного й виховного вишколу бiйцiв i командирiв, змушували їх примiнювати щораз новi методи й тактичнi прийоми та збагачували досвiд повстансько-пiдпiльної боротьби. Вони скрiплювали переконання, що в усяких умовах i в кожному теренi боротьба з ворогом є можливою" [154]. "Практика довела, - писав Зиновiй Соколюк-"З.Семенiв", - що частини, якi вернулися з рейду, своїми моральними й бойовими вартостями стояли помiтно вище вiд вiддiлiв, що не рейдували. Рейдування спаює учасникiв почуттям тiсної дружби й взаємної виручки, загартовує їх на особливi фiзичнi невигоди й розвиває в них орiєнтацiйний змисл. Постiйний риск особливо розвиває в учасникiв рейду особисту вiдвагу" [155].

Залежно вiд того, на якому з аспектiв (бойовому чи пропагандистському) робився наголос в час проходження рейду, вiдомий аргентинський публiцист, автор знаної в свiтi книги про УПА "Повстанцi за залiзною завiсою", Енрiке Мартiнез Кодо видiляв два типи рейдiв: бойовi та пропагандистськi. Метою першого є посiяти тривогу серед ворожого вiйська, внести нервове напруження, послабити його не тiльки фiзично (знищенням його живої сили та технiки), але й морально [156]. Пропагандистськi рейди були нацiленi на пiдсилення авторитету повстайцiв у цивiльного населення через поширення серед нього iдей визвольного руху. Сергiй Ткаченко вказує, що вони покликанi були реалiзувати наступнi завдання:

а) популяризувати українськйй визвольний рух;

б) створити антиурядовi настрої серед широких мас населення;

в) створити умови для активiзацiї повстанських сил [157].

Важливим завданням пропагандистських рейдiв, на думку Кодо, була також контрпропаганда, тобто протистояння ворожiй пропагандi. Саме своїми акцiями вояки УПА повиннi були довести брехливiсть радянських агiтаторiв, що зображали їх як "вислужникiв Гiтлера", "німецько-українських буржуазних нацiоналiстiв", саме завдяки пропагандистам народ повинен був побачити в повстанцях своїх захисникiв, своїх синiв, що борються за його i свою свободу. "Пропагандистськi акцiї, - зазначає Кодо, - вимагали вiд воякiв високих якостей, як у вiйськовому, так i в психологiчному та iнтелектуальному аспектах, адже необхiдно було проводити пропагандистськi заходи, часто з iноземною аудиторiєю, яка потребувала дояедення думки про необхiднiсть незалежностi українського народу" [158].

Рейди проводили рiзнi вiйськовi одиницi УПА. Так в 1943-1944 роках, тобто в час найбiльш масового розвитку збройної повстанської боротьби в Українi, вiдомi випадки рейдування таких великих з'єднань як куренi. До прикладу, в червнi 1943 року в розвiдувальному донесеннi радянських партизан є згадка про рейд в Київську область повстанського куреня чисельнiстю 500 осiб [159]; вдругiй половинi жовтня того ж року на терени Житомирщини рейдує часшна УПА в силi шести сотень [160]; у вiдомому Карпатському рейдi брали участь три сотнi куреня "Євгена" [161] та iншi. Згодом, починаючи з 1945 року, в зв'язку iз вже згадуваною реструктуризацiєю УПА, рейди проводили вже, в основному, сотнi або й менші повстанські вiддiли. Роман Шухевич у своїй статтi наголошував, що найбiльш придатною до рейду бойовою одиницею є чота, тобто вiддiл, що складався приблизно iз сорока бiйцiв. Доводячи цю тезу, Шухевич вказував, що в новiй окупацiйнiй дiйсностi, зважаючи на велику насиченiсть терену ворожим вiйськом, повстанцям слiд бiльше розраховувати на маневрування помiж ним, нiж на можливiсть пробитися силою свого вогню. Саме чота в такiй ситуацiї є для рейдiв оптимальною бойовою одиницею, адже "силою своєї скорострільної зброї зможе вона, на випадок потреби, вишляхи, якими здiйснюється рух ворожих вiйськ i якими користується цивiльне населення, оселi, де перебувають ворожi гарнiзони, або якi розмiщенi близько вiд районних центрiв та ворожих скупчень, лiсовi галявини, яруги, дороги, броди та мости [162].

Для проходження маршу вiддiл подiлявся на такi частини: забезпечення, що складалося з передньої та задньої охорони i розшукiв (розвiдки) - разом вiд 1/3 до 1/9 вiддiлу, залежно вiд загро женостi терену ворожим вiйськом, та основна група [163]. Пiд час просування вiддiлу мiж цими двома його частинами утримувався безпосереднiй зоровий зв'язок.

Рух вiддiлу повинен бути рiвномiрним, а тому на чолi колони ставився вояк, завданням якого було регулювати темп маршу. У випадку, коли марш вiдбувався вночi, практикували взаємне тримання за одяг або за мотузок, також, для полегшення слiдкування за попереднiм в колонi, на спини причiплявся шматок бiлого паперу чи тканини [164]. При раптовiй змiнi напряму маршу сшвилася стiйка, що вказувала, куди рухатися далi [165].

Розшуки проводили перевiрку дороги та збiр iнформацiї про околицi, рухаючись попереду вiддiлу. Це давало змогу иовстанцям уникати несподiваних зустрiчей з ворогом. Вслiд за ними рухалася передня охорона, вiдстань мiж нею i основною групою становила вдень 300 метрiв, вночi - 100 метрiв. Охорона шовинна була, при зiткненнi з ворогом, вогнем стримувати його до тиж пiр, поки не розгорнеться до оборони решта вiддiлу. Задня охорона пересувалася за основною групою, зберiгаючи таку ж дисганщiю, що й передня. Головним завданням для неї було прикрютя частини в разi вiдступу, крiм того, вона виконувала роль чат щд час постоїв.

В основному маршi вiдбувалися вночi. "Зрозумілою рiччю є, - писав з цього приводу Р.Шухевич, - що просування частин може вiдбуватися тiльки вночi, а вдень - тiльки в лiсних околицях, де не можна сподiватися зустрiчi анi з ворогоц, анi з цивiльним населенням" [166]. Крiм того, при пересуваннi вiдддлу застосовувалися й додатковi маскувальнi засоби. Так "Ратник" у своїй статтi застерiгав, що велику увагу слiд придiляти одягу повстанцiв, який в жодному разi не може бути яскравого кольору, а навпаки - повинен бути вилинялого зеленого або сiрого кольорiв [167]. Для дезорiєнтацiї ворога вояки УПА часто використовували його однострої. В звiтi про рейд на Схiд, на терени Центральної України, одного з повстанських вiддiлiв у травнi 1943 року читаємо: "Вiд старої границi Польщi та СССР командир вiддiлу вирiшив йти законспiровано, а подекуди навiть пiд маркою червоних партизан" [168]. В радянському документi з червня того ж року вказується: "Коли вони [бiйцi УПА - В.В.] отримали завдання рухатися по вищезгаданому маршруту [в напрямку на Київ - В.В.], їм було вказано за кордонами Захiдної України розмовляти по-росiйськи, носити червонi стрiчки по лiвому боцi головного убору i видавати себе групою мiсцевих партизан" [169]. Таким чином, повстанцям вдавалося без значних боїв проникати далеко в райони Надднiпрянщини i проводити там вiдповiдну пропагандистську роботу. Цей же прийом використовувався часто ними i при рейдах по польських чи словацьких теренах.

Значнi зусилля спрямовувалися на те, щоб приховати власне рух повстанського вiддiлу. В цьому бiйцям УПА вдалося досягнути високої майстерностi. Ось як описує марш сотнi Володимира Щигельського-"Бурлаки" Вацлав Славiк: "Його група з п'ятдесяти осiб [так в текстi, а насправдi на той час вона нараховувала понад 80 воякiв - В.В.] переходила так, що залишала слiди, нiби пройшло троє людей […]. Вночi, босi, вони прослизали через нашi становища у формi довгої змiї, тримаючись за руки, при необхiдностi повертаючи праворуч чи лiворуч, або ж рухалися назад, звиваючися, як змiя. До наших становищ вони завжди були зверненi найвужчим профiлем" [170].

В разi, якщо зустрiчi з ворогом рейдуючому вiддiлу не вдалося уникнути, основним завданням командира було якнайшвидше розгорнути воякiв до оборони i не дати ворогу зайняти вигiдне становище. Завдавши поразку вороговi, повстанцi збирають трофеї та негайно вiдмаршовують. Коли вiддiл наткнеться на бiльшу силу, командир розгортає його так, щоб вiн був спроможний вести кругову оборону, при цьому посилює крила скорострiльною зброєю. Коли дозволяють тереновi умови, дається наказ про вiдступ, при цьому поступово, кожна зокрема, вiдходять чоти основної групи, а задня охорона продовжує вести вогонь, прикриваючи вiдступ. При несприятливих теренових умовах, вiддiл продовжує оборону до присмерку, коли повстанцi пiд покровом ночi зможуть органiзовано вiдступити [171].

При зiткненнi з ворогом повстанцi часто використовували i психологiчнi методи тиску на нього. "Вогонь вiддiлiв УПА, - писав з цього приводу Богуш Хньоупек, учасник боїв з повстанцями на теренах Чехословаччини, - був коротким, але могутнiм. Стрiляли одразу всi, вогонь супроводжувався не менш могутнiм криком воякiв. Таким чином вони намагалися залякати i розкласти наші загони, що, врештi, досить часто їм вдавалося" [172].

Значна увага придiлялася i вибору мiсця постою для вiддiлу. Вимогами до нього були добре поле обзору довкiлля i можливiсть для вiдступу при несподiваному нападi. В разi постою у лiсi, мiсце таборування повстанцiв розмiщувалося подалi вiд його краю, а також подалi вiд дорiг i стежок, недалеко вiд води. "He можна обирати мiсце, - наголошує Хмель, - безпосередньо над рiкою чи потоком, бо, звичайно, якраз там ворог шукає повстанцiв. Також не можна таборувати в ярi мiж двома високими берегами" [173]. Про те, як вмiло органiзовували мiсця постою повстанцi, читаємо у Вацлава Славiка: "Бандерiвськi табори були, як правило, бiля води. Вогонь вони розташовували у пiднiжжi дерев, щоб не було видно диму, саме тому, на випадок загрози, що вогонь перейде на гiлля, повинна бути вода" [174]. Окремих правил дотримувалися при квартируваннi в селi. Попередньо висилалась розвiдка, яка отримувала iнформацiю про наявнiсть в населеному пунктi ворога. В разi його вiдсутностi, проходило розселення бiйцiв, при чому розташовувалися вони бiльш-менш компактно, щоб, при потребi, швидко розгорнутися до бою. "Коли треба заквартирувати в оселях, то першим обов'язком є не випустити нiкого з хат, якi займе вiддiл, аж того часу, коли вiддiл з тих хат не вийде" [175].

Останнiм елементом рейду були акцiї, по сутi, найважливiша його частина. Вони могли бути рiзноплановими: як бойовими - нищення ворожих комунiкацiй, нанесення ударiв по мiсцях його дислокацiї, напади на важливi об'єкти, так i пропагандистськими - проведення мiтингiв, поширення листiвок.

Докладнiше зупинимося саме на других, так як їм присвячена ця робота. Кожна зустрiч повстанцiв з населенням повинна була нести певне пропагандистське навантаження. Пiд час перебування повстанцiв у селi, виховник вiддiлу, або якась iнша спецiально призначена для цього людина, повинен органiзувати збори, на яких висвiтлити ряд актуальних питань. Хмель пропонує для цього такi теми: дiї УПА в большевицькiй дiйсностi, правдиве обличчя большевизму, становище українського народу в СРСР, московськi перекручення iсторiї та лiтератури, посилення ворогом пропаганди безбожництв, брехливiсть большевицької пропаганди про класову боротьбу всерединi українського народу [176].

При проведеннi зборiв дотримувалися ряду правил, якi повиннi були гарантувати їх безпеку, зокрема, виставлялися стiйки довкола примiщення, в якому вони вiдбувалися, на дорогах виставлялися стежi, на околицях i при входах до села розмiщувалися сильнi застави [177]. Найкраще проводити пропагандистськi акцiї, на думку Шухевича, саме в передвечiрнiх годинах [178]. "Завжди перед самими сутiнками, - описує дiї вiддiлiв УПА на словацьких теренах Славiк, - до словацьких сiл пiдходили групи [бiйцiв УПА - В.В.]. Виходи з сiл оточували кулеметними гнiздами, одночасно iнша група оточувала пункт нацiональної безпеки. Пiсля цього голова народних зборiв [даної мiсцевостi - В.В.] отримував наказ негайно скликати збори для промови одного з бандерiвських агiтаторiв" [179]. Курiнний полiтвиховник Ярослав Пецiв-"Вадим" писав у звiтi iз рейду на Словаччину у 1946 роцi: "Переконалися, що найкраще було прийти до села коло сiмнадцятої години i затриматися найдовше до першої вночi. Така тактика приносила великий успiх переважно в пропагандистськiй роботi, тому що за кiлька годин ми встигали об'яснити всi головнi проблеми i вiдвiдати авторитетнi родини, скликати збори, вiдiслати поштою нашi друкованi матерiали на Захiдну Словаччину i Чехiю, дiстати адреси видатних людей, намалювати гасла, незамiтно вiдiйти й залишити багато вражень, над якими середнiй словацький громадянин багато роздумував, а крiм того, перебiльшував їх на нашу користь" [180]. Пiсля проведення акцiй, чи то бойових, чи пропагандистських, вiдаiл негайно вiдмаршовував, i то не менше, як на 15 кiлометрiв.

Певнi тактичнi вiдмiнностi мали рейди вiддiлiв УПА за межi українських етнiчних територiй, що зумовлено було їх особливою метою. Микола Фриз-"Вернигора" писав: "З iдейно-полiтичних причин роблено рейди на терени сусiднiх народiв, щоб активiзувати революцiйнi протимосковськi сили цих народiв, пiдносити протикомунiстичнi настрої, створювати практичнi передумови для конкретної спiвпрацi цих народiв в єдиному протимосковському фронтi" [181]. Вiдомий дiяч та публiцист українського нацiонально-визвольного руху Осип Дякiв-"Горновий" у своїй статтi "Українська Повстанська Армiя - носiй iдей визволення i дружби народiв", називав такi рейди "засобом змiцнення дружби мiж нами i сусiднiми народами" [182].

З утвердженням в країнах Схiдної Європи сателiтних вiд Москви комунiстичних урядiв дiєва спiвпраця антирадянських сил опору цього регiону ставала життєвою необхiднiстю. Розумiли це i y керiвництвi українського нацiонально-визвольного руху. У тiй же статтi Осипа Дякiва читаємо: "Спiльна боротьба поневолених народiв завдає найсильнiшого удару по сталiнських iмперiалiстах, вона з'являється найпевнiшою запорукою розвалу сталiнської iмперiї i визволення поневолених в нiй народiв" [183]. Саме на виконання цього важкого завдання i була спрямована дiяльнiсть повстанцiв в часi їх рейдiв за межами України по теренах Бiлорусi, Польщi, Чехословаччини та Румунiї. Іншим стратегiчним завданням таких акцiй, про яке докладнiше буде мова у наступних роздiлах роботи, була манiфестацiя збройної боротьби українського народу в свiтi.

Отож, зважаючи на всi вищеперелiченi моменти, такi рейди УПА носили виключно пропагандистський характер. Пiдготовка та проведення їх вимагали значних зусиль вiд учасникiв, адже повстанцi дiяли на територiї, невiдомiй їм, проте добре знайомiй їх ворогам; вони опинялися серед чужого населення, яке iнколи нiчого не знало анi про них, анi про їхню боротьбу, окрiм того, що подавала йому ворожа до повстанцiв пропаганда. А без пiдтримки мiсцевого населення бiйцi УПА не змогли б отримати необхiдних їм харчiв та не менш потрiбної iнформацiї про мiсцезнаходження ворожих вiйськ. Усе це робило б рейди за межi етнiчних українських теренiв взагалi неможливими. Тому вояки УПА з перших же днiв свого перебування на чужiй територiї намагалися прихилити до себе її населення зразковою поведiнкою, дотриманням вiйськової дисциплiни та масовою роз'яснювальною роботою.

Специфiка закордонних рейдiв зумовлювала також певнi тактичнi вiдмiнностi вiд внутрiшнiх. Найкращою iлюстрацiєю їх є iнструкцiя, написана Заступником Провiдника Закерзонського Крайового Проводу ОУН Василем Галасою-"Орланом", "Назаром" пiд назвою "Короткi вказiвки для тих, що йдуть в рейд на Словаччину". Цей документ стосується конкретно першого словацького рейду УПА влiтку-восени 1945 року, але вiн використовувався також як навчальний матерiал i при проведеннi iнших закордонних рейдiв [184]. Зважаючи на це, дозволю собi процитувати бiльшу частину його роздiлу пiд назвою "Боєва тактика".

"Коли ми увiйдемо на територiю чужої держави, - читаємо тут, - то її властi, не знаючи в чому рiч, будуть старатися нас поборювати i усунути. Щоб спаралiжувати i зневтралiзувати виступ проти нас зi сторони тамошнiх властей, належить з мiсця розгорнути масову роз'яснювальну акцiю (листiвки, кореспонденцiя, мiтинги, iндивiдуальнi розмови i т.д.) пiд кличем: приходимо до Вас не як ворог, а як гостi i приятелi в таких i таких цiлях.

He вiльно пiд нiякою умовою нападати на мiлiцiї, вiйсько, магазини i т.д. He вiльно лiквiдувати нiяких "типiв". Навiть бiльшовицьких емiсарiв не лiквiдувати […].

По переходi кордону розчленуватися на малi рухливi вiддiли, Щоб одночасно обняти дiяльнiстю бiльший терен. Це подиктоване потребою: бути всюди, говорити, роз'яснювати i милити ворога щодо численности рейдуючого вiддiлу. Примiнити тактику рухливости: виринати i зникати. He задержуватись довше на постоях в однiй мiсцевостi, щоб не об'їдати населення. Бiльше зробити в iнших мiсцевостях i дезорiєнтувати ворога.

Зачiпних боїв абсолютно не вести [пiдкреслено в оригiналi - В.В.]. Коли на нас нападатимуть, тодi боронитися, маневрувати, прориватися, чи вiдв'язуватися й зникати. Коли наступатимуть чехи та словаки, тодi, насамперед (якщо це можливе i не грозить вiддiловi), старатися пiсланцем, окликами, бiлою хоругвою чи iншим способом дати їм зрозумiння i вияснити, що ми маємо супроти них зовсiм приятельськi намiри. Коли наступатимугь бiльшовики - бити силою всiєї зброї i скоро вiдв'язуватися та зникати. Коли б наступали разом, тодi до чехiв та словакiв зайняти становище, як сказано вище, - роз'єднати з бiльшовиками. Засадничо збройних сутичок уникати: маневрувати i вiдв'язуватися - але нiколи панiчно не втiкати.

Анi в сутичках, анi в розмовах з населенням не виявляти жодного страху перед большевиками. В сутичках, коли не вдасться уникнути маневруванням, битися героїчно i завзято. Пам'ятати, що тут, в боях на чужiй землi, репрезентуємо всю УПА, усi кривавi змагання українського народу […]. Отже: дiйде до бою - мусимо вийти з нього з честю i славою, хоч би це коштувало нам найбiльших жертв" [185].

Так як повстанцi на чужинi повиннi були репрезентувати собою весь український нацiонально-визвольний рух, то значна увага придiлялася їх зовнiшньому вигляду: одяг, взуття, озброєння. У наказi "Надрайоновим провiдникам до виконання", виданому 18 серпня 1945 року, тобто перед вiдходом вiддiлiв УПА у перший словацький рейд, вказувалося: при появi вiддiлiв, призначених до рейду, передати їм наперед приготовленi сорочки, пiдштанки та взуття [186]. В iнструкцiї, виданiй вiддiлам УПА Василем Галасою навеснi 1946 року перед другим словацьким рейдом, особливо застерiгалося: не брати iз собою нiчого, що нагадувало б нiмцiв, наприклад, їх трофейнi унiформи, головнi убори, зброю [187]. Робилося це для того, щоб ворожа пропаганда не могла, використовуючи зовнiшнiй вигляд повстанцiв, називати їх рештками нiмецьких вiйськ.

Очевидно, що й форми пропаганди в закордонних рейдах були дещо iншими. Як i в iнших акцiях цього типу, велику увагу придiлялось поширенню листiвок та iншої пропагандистської лiтератури. В iнструкцiї до рейду на Словаччину читаємо: "Масово кольпортувати нашi листiвки i лiтературу взагалi, розгорнути масову кореспонденцiю до впливових iнтелегентiв, полiцiйних станиць, адмiнiстрацiї […]. В селах, через якi переходимо, малювати тиром i фарбою (або на паперi) на парканах, вiтринах i т.д. нашi кличi. Для малювання кличiв посилати нiччю спецiальнi ланки стрiльцiв з мiсцевими провiдниками. Кромi цього робити мiтинги, гутiрки, товариськi розмови, спiвати нашi революцiйнi пiснi по всiх оселях i хатах, де тiльки перебуватимемо" [188]. Саме на другому моментi - уснiй роботi - в закордонних рейдах робився особливий наголос. Сергiй Ткаченко писав з цього приводу: "Специфiчну форму застосування усного впливу представляли рейди вiддiлiв УПА. В ходi цих пропагандистсько-бойових акцiй особливу роль вiдiгравали розмови з мiсцевими жителями в районах рейдування, мiтинги серед них, iнформування про становище в свiтi, на Українi та в їх реґiонi. Особливо зростало значення усного спiлкування в рейдах за межi етнiчних українських територiй - в Словаччинi, Чехiї, Румунiї, Польщi, де мало покладалися на листiвки та iншу друковану продукцiю, а бiльше спiлкувалися на мiсцевiй мовi, яку знали деякi повстанцi" [189]. В одному з повстанських звiтiв з акцiї у 1946 роцi зазначалося з цього приводу, що серед методiв усної роботи з населенням найбiльш результативними виявилися роз'яснювальнi розмови, натомiсть органiзацiя мiтингiв не виправдовувала себе з наступних причин: "1. На мiтинг людей треба було прямо зганяти, а цього, власне, населення боялося, бо не вiрило, що їх кличуть дiйсно на мiтинг. 2. He було мiж нами такого, що мiг би говорити по-словацьки, отже, силою факту, треба було говорити українською мовою, якої мiсцеве населення добре не розумiє. 3. Словаки не люблять слухати, не забираючи голосу, як це є на мiтингу. 4. Люди не хотiли забирати голосу в нашiй дискусiї, бо боялися мiсцевих комунiстiв, якi були на мiтингах" [190].

Роблячи загалом висновок про рейди як окремий елемент тактики УПА, слiд вiдзначити, що вони були доволi складною формою партизанської боротьби. Рейди поєднували в собi усi найважливiшi її елементи: несподiванiсть дiй проти ворога, конспiрацiя та постiйний рух, що не давало йому можливостi завдати удару у вiдповiдь. Таким чином, можна говорити про рейди як квiнтесенцiю партизанської тактики. Показником їх бойової ефективностi може служити хоча б те, що вони використовувалися вiддiлами УПА аж до часу їх демобiлiзацiї в кiнцi 1949 року.

Повстанськi рейди, безперечно, увiбрали в себе кращi здобутки свiтової воєнної науки. Поряд з тим, українськi повстанцi зумiли внести в цей елемент партизанки багато нового, породженого специфiчними умовами боротьби Української Повстанської Армiї. Зокрема, таким новим моментом є особливий наголос на пропагандистськiй дiяльностi в час проходження маршруту. Тому рейдам судилося вiдiграти визначну роль у поширенi iдей українського нацiонально-визвольного руху не тiльки на теренах України, неопанованих збройною боротьбою, але й далеко поза її межами.

Роздiл четвертий. ЗМIСТ ПРОПАГАНДИ УКРАЇНСЬКИХ ПОВСТАНЦIВ СЕРЕД НАСЕЛЕННЯ ЧЕХОСЛОВАЧЧИНИ

Так як робота присвячена рейдам УПА теренами Чехословаччини, то вважаю за потрiбне окремо зупинитися на змiстi пропаганди українських повстанцiв серед населення цiєї країни. Вiн так чи iнакше визначав форми її ведення, а тому, перед початком огляду способiв донесення українськими повстанцями своїх iдей, спробуємо розкрити якi саме iдеї пропагувалися. Узагальнюючи iнформацiю, яку мiстив пропагандистський матерiал, призначений для поширення на територiї Чехословацької республiки [191], можна стверджувати, що основними завданнями пропагандистської роботи повстанцiв були:

1. спростування наклепiв на український нацiонально-визвольний рух;

2. викриття iмперської сутi полiтики СРСР;

3. змалювання небезпеки для чеського та словацького народiв з боку росiйського iмперiалiзму;

4. закладення основ спiльної антирадянської боротьби народiв Центральної i Схiдної Європи.

В "Коротких вказiвках" з цього приводу сказано: "Роз'яснювати […], що ми за правдивою демократiєю, гуманнiстю та всiма iншими шляхетними людськими iдеалами, а проти шовiнiзму, деспотизму, тиранiї i т.п. Переповiдати факти боротьби українського народу, наслiдки большевицької неволi, її форму та змiст i форму большевицького гноблення народiв взагалi […]. Доказувати, що єдиною тривалою основою i гарантiєю безпеки, незалежностi чехiв та словакiв i iнших слов'янських народiв перед загрозою нiмецького чи будь-якого iншого iмперiалiзму - є не невiльничий, вдержуваний терором СССР, але союз вiльних, самостiйних держав усiх слов'янських i схiдноєвропейських народiв та кавказько-азiйських […]. При всiх умовах зазначувати наше протигiтлерiвське i протифашистське становище (подати факти протинiмецької боротьби нашого народу i УПА). Роз'яснити, який вклад дала Україна в розгром фашизму та якi понесла з цього приводу жертви" [192]. Все це вiдображено в спецiально приготованих пропагандистських матерiалах УПА.

Перше завдання - спростування наклепницької щодо УПА iнформацiї, насаджуваної бiльшовиками, - було одним iз основних. Адже ефективнiсть будь-якої пропаганди УПА серед населення дорiвнювала б нулю, якщо б були пiдстави не вiрити повстанцям. Як уже зазначалося вище, частково розбити насаджуваний мiф про "українсько-нiмецьких нацiоналiстiв" та "недобитки фашистських банд" мала б сама поведiнка воякiв УПА, їх вигляд, ставлення до населення. Проте значну роль у цьому вiдiгравали також роз'яснення, уснi, у формi розмов чи мiтингiв, та письмовi (листiвки чи iншi спецiальнi матерiали). Дуже цiкаву iнформацiю з цього приводу мiстить стаття Провiдника ОУН на Закерзоннi Ярослава Старуха-"Стяга" "До братнiх чеського i словацького народiв". Автор поступово, крок за кроком, аргументовано вiдкидає всi закиди радянської пропаганди проти УПА, зокрема, звинувачення в "реакцiйностi". "Наша iдеологiя та програма, - читаємо тут, - наскрiзь прогресивнi та революцiйнi. Основним положенням нашої iдеологiї та програми є "Свобода народам! Свобода людинi!" Це гасло - суть та кiнцева мета всiх наших зусиль, всiх наших книжок, публiкацiй, прокламацiй та листiвок. Ми вiримо в це гасло i ми вже десятки рокiв проливаємо за нього кров, ми вмираємо за нього на полях битв, в тюрмах, в концтаборах, на шибеницях - за свободу народiв та одиниць. Що в цьому поганого? Що реакцiйного? Хто смiє закидати нам реакцiйнiсть?" [193]. "Ми, українськi повстанцi, - читаємо в листiвцi "Чехи! Словаки! Вояки!", - боремося за найвищi i найшляхетнiшi, вселюдськi iдеали свободи, братерства i рiвноправности всiх народiв, ми боремося за нацiональне i соцiальне визволення, рiвнiсть i справедливiсть кожнього народу i кожньої людини! Ми кровавились за цi iдеали повних три роки в боротьбi проти нiмецької окупацiї, - i тепер продовжуємо нашу боротьбу за тi самi iдеали проти окупацiї большевицької" [194]. З приводу звинувачень у спiвпрацi з фашистами Старух вказує: "Ми не спiвпрацювали з нiмецькими окупантами i ми не могли спiвпрацювати, по-перше, з тої причини, що расистська та тоталiтарно-диктаторська iдеологiя в своїй основi несумiсна з нашою iдеологiєю. Всi нашi переконання, вiра, програма, зусилля, все, в що ми вiримо i за що боремося протягом багатьох рокiв - свободолюбивi iдеали людської рiвности, справедливости, нацiональної справедливости, людяности, соцiальної справедливости - суперечать системi нацистського расизму, диктатури, тоталiтаризму i тероризму. Всi iмперiалiстичнi окупанти - смертельнi вороги Українського народу i його визвольної боротьби. Ми не спiвпрацювали i не могли спiвпрацювати з нiмецькими окупантами ще з тої причини, що вони проводили iмперiалiстичну полiтику щодо України та iнших країн. Як це можливо, щоб ми, українськi незалежники, спiвпрацювали з тими, хто не визнавав нашої незалежности, а навпаки поневолював та винищував нашу Батькiвщину i наш народ?" [195] Далi на пiдтвердження своєї тези автор наводить конкретнi факти (фашистськi репресiї щодо представникiв українського визвольного руху, антинiмецька дiяльнiсть ОУН, збройна боротьба повстанських вiддiлiв проти нiмцiв). З приводу звинувачень у антисемiтизмi Старух писав: "У всiй нашiй полiтичнiй лiтературi, пiдпiльних гaзетах i прокламацiях нi тепер, нi в часи нiмецької окупацiї даремно ви шукатимете хоч одне слово проти жидiв. Такi звинувачення - це чистiсiнька вигадка i брехня. Пiд час нiмецької окупацiї в численних пiдроздiлах УПА служили жиди, особливо лiкарi, де вони знайшли притулок i захист, допомагаючи своїми знаннями боротися проти терору нiмецьких окупантiв. Українська Головна Визвольна Рада в своїй платформi чiтко виклала юридичну рiвноправнiсть цивiльних прав усiх громадян України, всiх нацiональних меншин, в тому числi i жидiв" [196].

Напевно, одним з найважчих завдань пропаганди УПА на теренах Словаччини було викриття iмперської сутi СРСР. Адже проти цього працював величезний iдеологiчний механiзм цiєї держави, що проголошував на весь свiт про "комунiстичний рай в країнi Рад". Це був час, коли СРСР перебував на вершинi своєї слави, коли ним захоплювалися, йому вiрили. Тому ця тема пiднiмалася практично у всiх пропагандистських матерiалах, призначених для поширення серед iноземцiв. Зокрема, в одному з них - статтi Дмитра Маївського-"П.Думи" "Большевицька демократизацiя Європи" (перекладенiй спецiально для рейду на словацьку мову) - читаємо: "СССР - не "бастiон свiтової пролетарської революцiї", а росiйська iмперiалiстична держава" [197]. Власне, весь нарис i присвячений доведенню цiєї тези. "Сталiнiзм, тобто росiйський iмперiялiзм, - читаємо далi, - що надiв червону сорочку й iде на пiдбiй свiту. I саме те, що цей iмперiялiзм йде пiд облудними гаслами соцiалiзму i демократiї та шляхом революцiйної доктрини марксистiв, робить з нього дуже грiзною й небезпечного ворога всiх поневолених i загрожених народiв, а зокрема тих, якi, з уваги на своє географiчне положення, знаходяться у близькiй вiддалi вiд територiї держави "робiтникiв i селян" [198]. В "Декларацiї Проводу Українських Нацiоналiстiв пiсля закiйчення вiйни" (цей документ, до речi, також був призначений для масового поширення в часi рейдiв Словаччиною) пiдкреслюється з цього приводу: "Найбiльш виразною iмперiалiстичною державою в свiтi нинi є большевицька Росiя" [199].

Для викритгя iмперської сутi СРСР в пропагандистських листiвках наводився приклад ставлення Москви до України: "Український народ позбавлений всiх полiтичних та культурних прав, - читаємо в статгi Ярослава Старуха-"Стяга" "До братнiх чеського i словацького народiв", - життя наших людей пiд бiльшовицькою окупацiєю дуже важке. Воно нiчим не вiдрiзняється вiд життя пiд нiмецькою окупацiєю. Українцi живуть в нечувано важких умовах нацiонального i полiтичного рабства, силою повнiстю позбавленi своїх полiтичних та культурних прав" [200]. В листiвцi "Чехи! Словаки! Вояки!" також читаємо: "Коли станете на свойому кордонi в Карпатах, гляньте з гiр - як щоночi сотнями кiльометрiв горять хати i цiлi села на просторi 800 кiлометрiв, вiд хребтiв Карпат по долiшнiй Буг! Гляньте, як виганяють там на мороз i снiг та мордують людей, як втiкають там лiсами i ярами, на снiгу i на морозi старцi, жiнки i дiти, гiрше, як за татарських часiв! Такi самi жорстокi знущання, масовi морди мирного населення, арештування, розстрiли, вивози на Сибiр i на ледовий пiдбiгуновий океан, зсилки до безконечних концентрацiйних лагерiв, грабунки i терор дiяться сьогоднi в цiлiй Українi" [201].

Можливо, не так пристрасно та емоцiйно, але, натомiсть, досить чiтко проаналiзовано терористичну полiтику Росiї щодо України в уже цитованiй "Декларацiї": "Сталiнсько-большевицька окупацiйна полiтика на Українi виявляється в слiдуючих напрямках:

а) в полiтичному поневоленi українського народу, що, в загальному, зводиться до лiквiдацiї української самостiйної державности та лiквiдацiї всяких самостiйницьких змагань i спровадження українського питання до позему регiональної адмiнiстративної округи Росiї;

б) в культурнiй асимiляцiї, цебто в намаганнi найперше денацiоналiзувати українство, а потiм зрусифiкувати шляхом накинення українському народовi росiйської мови, культури, патрiотизму, традицiоналiзму, расизму i месiанства з метою перевиховання народу i створення нової совєтської ментальности людини-робота, раба;

в) в господарськiй експлуатацiї, яка виявляється в колонiяльному становищi України у вiдношеннi до московської метрополiї, у грабiжництвi наземних i пiдземних багатств та в iндивiдуальнiй експлуатацiї працюючих низiв України, через надмiрну працю i нужденну зарплату;

г) в полiцiйному терорi, що засобом збiрної, а зокрема родинної, офiцiяльної вiдповiдальности, переселеннями в пустинi Сибiру i Казахстану, засланнями до пiвнiчних концтаборiв, тюрмами i розстрiлами, а далi облавами на людей, шантажем, провокацiєю i донощицтвом придушує i паралiзує намагання народу визволитися з-пiд ненависного ярма" [202].

Ще одним засобом, до якого вдавалися українськi повстанцi, щоб викрити справжню суть сталiнського режиму, було доведення його тотожностi iз гiтлерiвським, що був добре знайомий чехам i словакам. У своїх iнструкцiях до рейду на Словаччину в 1946 роцi Василь Галаса-"Орлан" вказував такi гасла для усного розповсюдження та написання на видних мiсцях: "Гітлеризм - це нiмецький большевизм, большевизм - це московський гiтлеризм", "Большевицька демократiя - це новiтня тиранiя i деспотiя", "Італiйський фашизм, нiмецький гiтлеризм i московський бiльшовизм - це подiбнi тоталiтарнi диктаторськi системи", "НКВД-НКГБ - це большевицькi гестапо i СД", "Мiж большевицькою i гiтлерiвською терористичними системами нема жодної суттєвої рiзницi", "В большевикiв є концентрацiйнi лагери, збiрна вiдповiдальнiсть, масовi смертнi екзекуцiї, нацiональна нерiвнiсть i гнiт, соцiальна несправедливiсть, усе так само, як у гiтлерiвцiв, тiльки масковане пропагандою" [203].

Звичайно, пропаганда українських повстанцiв не обмежувалася описом тоталiтарної дiйсностi в СРСР, наступним кроком її було зображення небезпеки росiйського тоталiтаризму для народiв Центральної i Схiдної Європи. "Большевицькi iмперiалiсти готуються на пiдбiй цiлого культурного свiту", - читаємо в одному з гасел, приготованих для рейду [204]. "Ми звертаємося до Вас, братiв слов'ян, чехiв i словакiв, - писав Старух, - не тiльки для того, щоб захистити нашу честь i нашу справу вiд фальшивих звинувачень бiльшовицької пропаганди, яка говорить неправду про нашу боротьбу, але також i в Ваших iнтересах, щоб розповiсти Вам всю правду про радянську тюрму народiв i попередити Вас, щоб несподiвано Ви не позволили втягнути себе в пастку, хитро поставлену для Вас найгiршими ворогами свободи народiв та людини" [205]. "Перспективи, якi стоять перед европейськими народами, - читаємо з цього ж приводу в статтi Маївського, - оскiльки вони мали б стати громадянами Совєтського Союзу, є зовсiм не рожевi. Вже поминаючи всю примусову чистку суспiльностi вiд усiх нацiонально свiдомих елементiв, поминаючи i ту господарську руїну, яка наступить пiсля насильної колективiзацiї, експлуатацiї, що доведуть до повного зубожiння усiх працюючих, - "союзним народам" прийшлось би перевести глибоку переоцiнку своїх культурних цiнностей i то з виразною метою зруйнувати їхнi самостiйнi первнi в користь спiльної "великої" росiйської культури. Прийшлось би навчитися жити в полiцiйнiй державi, в якiй не вистачає бути лояльним, треба бути ще активним визнавцем большевицької вiри, повсякчасно усмiхненим, щасливим учасником "нового життя" [206]. При цьому процес загарбання цих країн, вважає Маївський, вже розпочато, хоч вiн проходить ще в прихованiй формi. Фактично продовжено i аргументовано викладено цю ж думку в "Декларацiї Проводу Українських Нацiоналiстiв…": "Щодо зовнiшнього свiту росiйсько-большевицький iмперiалiзм виявляється:

а) в однобiчнiй анексiї чужих земель (терени Фiнляндiї, балтiйськi держави i друтi землi) за iсторичними i стратегiчними принципами;

б) в большевицькiй "демократизацiї" т. зв. "визволених" червоною армiєю европейських країн, що є, на дiлi, пiдготовкою до включення їх як чергових союзних республiк до московської метрополiї;

в) у вмiшуваннi в чужi внутрiшнi справи шляхом органiзацiї комiнтернiвських профспiлок i "товариств дружби з СССР", що є, власне, творенням п'ятої колони в державах, що тяготiють до центрiв конкуруючих великодержав, або й всерединi самих великодержав;

г) у видвигненнi реакцiйних iмперiалiстичних iдей слов'янофiльства й православ'я, щоб на базi слов'янського расизму i релiгiйного центризму залучувати культурно поодинокi країни до орбiти своїх впливiв;

д) в намаганнi зайняти в мiжнароднiй органiзацiї "Об'єднаних нацiй" стале керiвне становище й системою голосування i кiлькiстю голосiв виелiмiнувати будь-яке неприємливе для себе рiшення;

е) в бiльш чи менш формальнiм розподiлi свiту мiж великодержавами на окремi сфери впливiв" [207].

Описуючи жахiття розгулу тоталiтарної системи в Українi, Василь Галаса застерiгав у листiвцi, зверненiй до чехiв та словакiв: "Хай це буде пересторогою для всiх народiв, якi ще не знають зблизька бiльшовицької практики! Пам'ятайте, що така сама страшна доля чекає в майбутньому i Вашi народи, коли затiсниться над Вами большевицьке ярмо! Бо московсько-большевицькi iмперiалiсти приготовляють таку долю для цiлої Европи!" [208]

Єдиним можливим засобом боротьби з росiйським iмперiалiзмом представники українського нацiонально-визвольного руху вважали спiльну боротьбу всiх поневолених Москвою народiв, a також тих, кому ця неволя ще тiльки загрожує. "Перед европейськими народами, - читаємо в статгi "Большевицька демократизацiя Европи", - на цiлу широчiнь стоїть, таким чином, питання органiзацiї збройної оборони перед новим жорстоким i грiзним окупантом-iмперiалiстом […]. Всi минулi сварки за межу чи iсторичну кривду мусять зникнути, бо на порядку дня стали великi проблеми збереження вiкової нацiональної культури, збереження i захист мiльйонiв землякiв, що завтра можуть стати невiльниками i жертвами великої тюрми народiв. Хай почуття власної нацiональної пiдметности й себевартости скрiплює свiдомiсть успiшного знищення гiтлерiвської Нiмеччини, що ще так недавно здавалася непереможною" [209]. Заклик до об'єднання в боротьбi звучав i в листiвках УПА: "Український народ перший впав жертвою московського червоного фашизму i перший вступив до боротьби проти нього. Сьогоднi цiла Україна i з нею всi другi краї величезної тюрми народiв - СССР - горять в огнi революцiйної повстанської боротьби небувалих розмiрiв. В огнi цiєї боротьби повстає i твориться спiльний визвольний фронт усiх народiв, поневолених i загрожених большевицькою тиранiєю. Україна кличе Вас, нашi Браття-сусiди, до цього великого дiла" [210]. Схожi заклики мiстить i стаття Ярослава Старуха, де вiн пише: "Ми, українцi, вашi найближчi сусiди i брати зi спiльною слов'янською мовою i кров'ю, звертаємося до Вас через залiзнi, непроникнi кордони iз радянської тюрми народiв. Ми звертаємося до Вас з нашої тяжкої колгоспної панщини i пiдземної рабської роботи в шахтах, з безконечних концтаборiв смертi та депортацiй в Сибiр i вздовж пiвнiчного Океану, ми звертаємося до Вас з наших героїчних бойових лав: станьте з нами до спiльної боротьби проти тиранiї - за свободу народiв i людини, за нову вiльну органiзацiю слов'ян, братню сiм'ю народiв та незалежнiсть наших народiв - за новий вiльний свiт без рабства, терору i страху, без експлуатацiї та бiдування, без взаємної рiзнi та воєн. Зруйнуймо, Брати, спiльними зусиллями тиранiю i встановимо новий свiт вiльних народiв i людей" [211].

Тих же основних положень пропаганди, що й у друкованих засобах, дотримувалися i в усному спiлкуваннi з населенням. Звичайно, при цьому iнформацiя подавалася дещо простiше та доступнiше. Адже розраховувалося, що говоритимуть не тiльки спецiально навченi пропагандисти i не тiльки з представниками iнтелiгенцiї чи iншими освiченими колами, що розумiються в питаннях полiтики, а й звичайнi рядовi стрiльцi iз звичайними словацькими селянами. Богуш Хньоупек у своїй книзi подає iнтерпретацiю повстанської пропаганди вустами одного з них - Яна Шкрептача з села Кольбовець Стропкiвського окресу: "Бандерiвцi цiлий час намовляли, щоб я при них органiзував нашу молодь, щоб до них приєдналася, бо вiйна ще не скiнчилася. Сталiн дасть перших п'ять рокiв словакам багато грошей, хлiба, їди i всього бiльше, нiж сам Бог. Але потiм заведе в нас колгоспи, де кожного дев'ятого буде сторожити один росiянин […], в колгоспах не допустять, щоб робiтник прийшов до роботи пiзнiше, як 5 хвилин. I жiнки будуть спiльнi. Зараз ще є час все направити" [212].

Як бачимо з усього вищесказаного, змiст пропаганди українських повстанцiв серед словацького населення був добре продуманим. Характернi його особливостi - опертя на факти та аналiз мiжнародної ситуацїї, побудова варiантiв можливого розвитку подiй в майбутньому, виходячи з вiдповiдних тенденцiй сьогодення. Особливий наголос робився на демократичних засадах iдеологiї українського нацiонально-визвольного руху, зокрема, на iдеї перебудови мiжнародних вiдносин за принципом "Воля народам! Воля людинi!" Цi чинники, плюс вiдповiдно емоцiйно забарвлене подання iнформацiї, повиннi були забезпечити сприйняття пропагованих iдей населенням Чехословаччини.

Роздiл п'ятий. ПЕРШИЙ СЛОВАЦЬКИЙ РЕЙД УПА

Пiдготовцi рейдiв вiддiлiв УПА теренами Чехословаччиниi придiлялося багато уваги, зважаючи на те, що вони були покликанi реалiзувати стратегiчно важливi для українського нацiонально-визвольного руху завдання. Невiд'ємним елементом цього процесу був аналiз внутрiшньополiтичного життя захiдного сусiда. Як показують документи українського пiдпiлля, його керiвництво мало необхiдну iнформацiю. В одному з пiдпiльних журналiв, що видавалися на Закерзоннi, читаємо з цього приводу: "Полiтична Чехословаччина управляється двома партiями: демократичною i комунiстичною. Провiдний i особовий склад партiї демократичної становлять люди iнтелiгентнi, iдейнi i знанi на полi полiтичної, адмiнiстративної i наукової працi (немало є замаскованих "гардистiв" - нацiоналiсти). Комунiзм репрезентують i форсують типи новi - в бiльшостi шумовиння. Демократи у своїх потягненнях умiркованi i в полiтичному життi грають ролю старшого брата. Комунiсти дiють розгарячено, оперують пустими фразами у всьому наслiдують свого опiкуна (большевикiв)" [213]. Як уже вiдзначалося, "большевизацiя" цiєї країни проходила дещо повiльнiше в порiвняннi з iншими державами Схiдної Європи. Публiцисти українського пiдпiлля так з'ясовують причину цього процесу: "[…] Чехословаччина є найдальше висуненим большевицьким форпостом на захiд, большевики, зважаючи на настороженiсть захiдних алiянтiв, змушенi проводити тут обмежену контролем "революцiю", яка справдi не приймає таких жахливих форм, як в Румунiї чи Болгарiї. Якщо в Румунiї чи Болгарiї большевицька Росiя виступає як озвiрiлий i нагий iмперiалiст, то в Чехословаччинi робиться вигляд, нiби большевизацiя вiдбувається з iнiцiативи самого чехословацького народу. Таким чином росiйсько-большевицьке начальство в Чехословаччинi перебудовує чеську армiю на взiр ЧА, робить чистку вiд небажаних елементiв Чехословацького офiцерства i т. iн." [214]

Звичайно, велику увагу придiлено суто вiйськовiй пiдготовцi призначених для рейду сотень. Здiйснити це доручили командиру 24-го Тактичного Вiдтинка УПА "Макiвка" Ярославовi-Дмитру Вiтовському-"Андрiєнковi" [215], вiн же був призначений командиром першого словацького рейду. Участь в акцiї повиннi були взяти такi вiйськовi одиницi з Тактичного Вiдтинка "Чорний лiс": курiнь "Пiдкарпатський" під командою Павла Вацика-"Прута" [216]³, в складi сотень "Змiї" (сотенний Микола Корж-"Сокiл") та "Заведiї" (сотенний "Буря" - прiзвище невiдоме), а також сотня "Булава" пiд командою Володимира Гошка-"Мирона" з ТВ "Макiвка". Крiм того, до рейдуючого вiддiлу було прилучено жiночу чоту УПА "Крилатi" [217]. Перед вiдходом у рейд вiддiл було зiбрано на теренах Самбiрщини [218], де повстанцi вiдбули спецiальний вишкiл, який почався за мiсяць перед акцiєю. У "Звiтi за час вiд 15.06. до 31.08.1945 р." пропагандиста "Аркадiя" (прiзвище невiдоме) вказується, що "15.07. працiвник "Тустанi" [осередок пропаганди - В.В.] "Лпмузхлт" [зашифроване iм'я - В.В.] вiдряджений для посилення полiтвиховної роботи у вiддiлах" [219]. У звiтi за вересень уточнюється, що вiн був направлений "для посилення полiтвиховної роботи у вiддiлах, рейдуючих по чужих землях" [220], тобто по Словаччинi. Тодi ж, всерединi липня, для посилення полiтичного вишколу учасникiв рейду туди направили полiтвиховника ТВ "Макiвка" Григорiя Дулина-"Всеволода" [221]. У його "Звiтi (за час 10.07. до 31.08.1945) по полiтвиховнiй роботi" мiститься запис: "13.07. вiдiйшов на Самбiрщину по дорученнi вiддiлу мiсцевого й кур. Прута на припоручення ком. Андрiєнка" [222]. Врештi, в звiтi за грудень 1945 року з'ясовується псевдонiм працiвника "Тустанi" "Лпмузхлт". "Д.Клименко, - читаємо тут, - який був направлений ще в половинi липня ц.р. для посилення полiтвиховної роботи в вiдiлах УПА, якi рейдували по чужих землях, не повернувся, а вiдiйшов з вiддiлiв, мабуть, через Австрiю до Італiї. Полiтвиховник д. Всеволод, що був у вiддiлах УПА, перейшов до першого Надрайону, де працює як органiзацiйний референт" [223].

25 липня на Самбiрщинi вiдбулася нарада всiх командирiв об'єднаного вiддiлу. "Командир Андрiєнко подав кожному вiддiловi напрям маршу i збiрнi мiсця на випадок евентуального розбиття вiддiлiв. Тому що до лiнiї Керзона було досить далеко, i терен був загрожений, вiддiли мусили посуватися пiдвiддiлами, щоб пiзнiше, на Лемкiвщинi, знову злучитися в одну цiлiсть i прямувати до словацького кордону" [224]. Вiддiл на чолi з Павлом Вациком-"Прутом" просувався до Закерзоння маршрутом Недiльна - Стрiлки - Грозьова - Кривка - Лiмна - Журавин [225]. По дорозi повстанцi звели ряд боїв iз загонами НКВД, але сам перехiд польсько-радянського кордону пройшов без жодного пострiлу.

Восьмого серпня 1945 року вiддiли знову зiбралися в лiсi пiд селом Лопiнкою коло Тiсни на Лемкiвщинi [226]. Тут стрiльцi та командири вiдбули вже останнiй двотижневий передрейдовий вишкiл. Цiкавою була програма навчання, яку знаходимо у вже цитованому звiтi Григорiя Дулина-"Всеволода". Для кращої iлюстрацiї пiдготовки повстанцiв до рейду дозволю собi навести бiльшу цитату з програми: "Звiт по єдино кожної сотнi зокрема.

1-ша с[отня].

1 година на тему ОУН, УПА, УГВР, повстання та завдання.

1 година на тему про бiй у Одреховi, злi й добрi сторiнки.

1 година про спосiб ведення пропаганди на селi.

1 година пояснення Декалогу.

2 години з ройовими i заступниками. Короткий перебiг iсторiї України з найдавнiших часiв.

Поведення стрiльця на помешканнi i чистота.

Що таке? Цiль i завдання УВО, ОУН, УПА й УГВР.

Спостереження з бою 18.08 у Прибишевi (поляки).

Повторення попереднього та проробленя унiверсалу [УГВР - В.В.].

Поведiнка стрiльця на Пряшiв[щинi] та спосiб ведення пропаганди серед населення. Повторення та контроля з iсторiї України з ройовими та заступниками.

3-тя с[отня].

2 години - Про УПА й УГВР та про те, як Сталiн з'їв революцiю та перевiшав бiльшовикiв на пiдставi листiвки.

1 година - Повторення останньої лекцiї та пророблення унiверсалу УГВР.

2 години - Що таке держава - самостiйна держава - всi сили змобiлiзуймо для великого чину (вiдчит i пояснення).

2 години - Що таке свiтогляд - що таке нацiя - Історiя України вiд найдавнiших часiв з ройовими та їх заступниками.

4-та с[отня].

Поведiнка стрiльця й поведiнка супроти зверхникiв. Поведiнка у селi й пiд час рейду. Поведiнка i розмови з колегами. Тижневий полiтичний огляд.

Вiдношення до старшин i стрiльцiв других сотень. Історiя УВО.

Повторення попереднього, значiння УПА i УГВР. Фронт поневолених народiв.

Поведiнка й пропаганда стрiльця мiж словаками. Що то є стрiлець УПА. Коротка iсторiя (повторення) України з ройовими та заступниками" [227].

В iншому звiтi, з вересня 1945 року, вказується, що вишкiл вiдбувся за повною програмою "Тустанi" i по його закiнченнi було "скомплектовано обсаду полiтвиховниками всiх сотень, якi рейдували" [228].

Очевидно, десь тодi ж, в час проходження вiддiлами вишколу, вiдвiдав їх Василь Галаса-"Орлан", "Назар". Вiн зустрiвся з командирами Вiтовським та Вациком, передав повстанцям лiтературу, призначену для поширення на словацьких теренах, а також написану ним iнструкцiю "Короткi вказiвки для тих, що йдуть рейдом на Словаччину" [229]. Вiдвiдини повстанцiв Заступником Голови Закерзонського Крайового Проводу ОУН засвiдчили серйозну увагу керiвництва визвольного руху до справи проведення рейду, на який покладалися великi надiї.

16 серпня 1945 року курiнний Павло Вацик-"Прут" зачитав перед вишикуваними по вiддiлах вояками наказ про вiдхiд в рейд" [230]. Ось його змiст: "15.8.1945. Вп. Друже Командире Прут! У зв'язку з рiшенням Проводу, повiдомляємо Вас, що курiнь "Пiдкарпатський" пiд Вашою командою, що тепер є на Лемкiвщинi, вiдiйде в пропагандивний рейд на Словаччину. На Словаччину увiйдете як авангард УПА. Це закордон, новi люди. Тому в ньому хай девiзом куреня будуть мужнiсть, геройство, iдейнiсть, гуманнiсть та гордiсть на свою нацiю та Провiд. Несучи нашi iдеї, виявiть себе глибокими патрiотами, повними посвяти для нашої справи. Несiть гордо авангардне знам'я УПА та вертайтеся, вкритi славою. Ця слава буде трiумфом УПА, цiлої Української Нацiї. Час вiдходу, трасу рейду, час перебування та уснi вашi роботи на мiсцi, устiйните з командиром А[ндрiєнком]. Бажаю успiхiв та щасливого повороту! Зорич" [231].

22 серпня вiдбулася остання перед вiдходом нарада командирiв вiддiлiв у селi Поляна Суровична. Тiєї ж ночi повстанцi без жодного пострiлу перетнули польсько-словацький кордон [232]. Загалом на терени Словаччини прийшло близько 500 воякiв УПА [233].

Надвечір наступного дня вiддiли ввiйшли в перше словацьке село - Сумежиляборського окресу. "Першою в село в'їхала кiнна розвiдка числом 29 людей. За ними помалу посувалося стрiлецтво. Мешканцi цього села не знали, куди йти i що робити. В їх село ввiйшло якесь вiйсько в рiзних унiформах, рiзно озброєне i нiчого їм не робить, тiльки розходиться по квартирах. Село замкнене, нiхто з нього не вийде, нiкого не випустять, i тому мешканцiв огорнув великий страх […]. Стрiлецтво розiйшлося помiж хати, щоб дещо з'їсти й при нагодi поговорити з мешканцями цього села […]. Повстанцi поволi почали розговорюватися з селянами, розповiли їм про себе та заспокоювали їх, що не повиннi боятися" [234]. 24 серпня повстанцi вiдвiдали вже села Прiкра, Рожковце, окремi їхнi групи бачили в Вижнiх Ладiшковця, в околицях Велькропу та Щавниках [235]. Намагаючись за якнайкротший час охопити своєю дiяльнiстю бiльшу територiю, вояки УПА, вже за першi днi свого перебування на Словаччинi, обiйшли села Пецькром (Межиляборського окресу), Варховце, Репейов, Сарада, Якушовце, Мiковце, Мразовце, Пiшковце, Грабовце i Дяпаловце (Стропкiвського окресу), Ваврешець, Раменiни (Пральтовського окресу) [236]. При цьому Фiала зазначає, що сотнi УПА рухалися цiлком вiдкрито, обранi для пропагандистських цiлей села оточували з усiх бокiв спецiальною сторожею, i щойно пiсля цього увечерi до села входила основна частина вiддiлу, яка на свiтанку, виконавши свої завдання, знову вiдходила [237].

Важливим моментом у стосунках повстанцiв з мiсцевим населенням було здобування харчiв. Інструкцiя наголошувала: "Харчi в бiльшостi купувати. В конечностi звертатися до тамошнiх голiв громад, щоб цi зiбрали харчi для вiддiлу або дозволили самим зiбрати. При цьому (при збiрцi) належить вияснити цiлi нашої боротьби. Коли стрiльцi збиратимуть самi, то не смiють жебрати, анi силою реквiрувати. Вияснити населенню усе так, щоб воно саме охоче жертвувало. За жертвування чемно дякувати" [238]. Богуш Хньоупек неодноразово вказує, що повстанцi розплачувалися з селянами за харчi американськими доларами, росiйськими рублями та чеськими кронами [239].

Активна пропагандистська дiяльнiсть вiддiлiв УПА дуже швидко привернула до себе увагу органiв безпеки Чехословаччини.i Вже 25 серпня, тобто через два днi пiсля переходу повстанцямиi кордону, Десята дивiзiя чехословацького вiйська була повiдомлена про вторгнення на терени республiки невiдомих загонiв чисельнiстю 500-1000 воякiв [240]. "Мiсцевi станицi Народної Безпеки та вiддiли Фiнансової Сторожi, що стерегли кордон проти контрабандистiв, - писав Ян Фiала, - були цiлком безпомiчнi проти бандерiвського походу" [241]. Зважаючи на це, командуванню дивiзiї було дано наказ зосередити до Гуменного всi можливi сили, проте їх виявилося зовсiм мало. Органiзована 26 серпня спецiальна частина для боротьби з УПА пiд назвою "Само" складалася з двох рот, до складу першої входили 66 воякiв i 2 офiцери, до другої - 51 вояк i один офiцер [242]. Їх озброєння складала легка стрiлецька зброя: гвинтiвки, автомати, легкi кулемети [243]. Тим не менше, цю частину було кинуто проти вiддiлiв УПА iз завданням не допустити їх переходу в Спiський, Межиляборський та Гуменський окреси. В наказi з 25 серпня говорилося:

"а) якнайшвидше досягнути теренiв Гуменне i перерiзати пересування власiвських частин [як уже вказувалося, на той час чехословацькi вiйськовики фактично не вiдрiзняли вiддiлiв УПА i Росiйської Визвольної Армiї, називаючи i тих, i iнших власiвцями - В.В.] на вiдтинках дороги Гуменне - Кожковце - Вижнiй i Нижнiй Ридван - Межиляборцi.

б) прочесати патрулями пo обидва боки дороги Гуменне - Межиляборцi лiсовi терени i вичистити їх вiд нелегальних банд.

Вжити енергiйних заходiв проти нелегальних банд, лiквiдувати їх або, якщо їх буде бiльше, розпорошити" [244].

Тим часом, 28 серпня, в селi Дiяпаловце Стропкiвського окресу Вiтовський-"Андрiєнко", отримавши депешу з України, про вiдхiд рейдуючого вiддiлу. Частина його, на чолi з самим Вiтовським, вiдiйшла через Закарпаття в Галичину, iнша частина пiд командою П.Вацика-"Прута" повернулася на Лемкiвщину, де була уже 10 вересня [245]. Решту воякiв, якi продовжили рейд по Словаччинi, очолив Володимир Гошко-"Мирон", разом iз ним залишилося ще кiлька членiв штабу ТВ "Макiвка".

Вже на наступний день, 29 серпня, ця частина перейшла рiчку Ондаву, при цьому була обстрiляна боївкою комунiстiв з села Кельча, на щастя для повстанцiв обiйшлося без жертв [246].

Взагалi, в першi днi осенi 1945 року повстанцi, незважаючи на значне зменшення їхньої чисельностi, ще бiльше активiзували свою дiяльнiсть. В "Спецiальному наказi N°4" вiд 5 вересня того року читаємо: "Ситуацiя бандерiвських частин на день 4.09.1945 наступна:

а) окремi групи бандерiвцiв з'явилися минулого тижня в теренах Червнiца, Дрєнов, Мочармани i Петровяни;

б) пiдтверджена була присутнiсть цих частин: 60 чоловiк в теренах Злата Баня - Германовце; 500 чоловiк в теренах на пiвденний схiд Гiральтовце: Фiяш - Ломне - Детрiк - Кобильнiце; 1000 чоловiк в теренах на пiвденний схiд вiд Стропкова: Бруснi-на-Колбовце - Якушовце - Руска Поруба - Вижня Сiтнiца - Токаїк; 1000 в теренах Чертiжне.

Далi, згiдно неперевiрених даних, з'явилося 80 осiб в теренах Лiп'яни на захiд вiд Сабiнова. Їх озброєння: гвинтiвки, автомати, гранати i навiть фаустпатрони" [247]. Передостаннi три цифри поданi в звiтi є явним перебiльшенням, адже з близько 500 бiйцiв (загальної кiлькостi учасникiв рейду) значна частина вже залишила на той час словацькi терени. Про причини цих помилок в обрахунках йтиметься дещо нижче.

В наступному наказi, датованому 8 вересня, чехословацьким вiйськовим частинам наказувалося: "Заборонити проникнення бандерiвцiв на захiд вiд лiнії Бардейов - Ганушовце - Вранов - Требiшов […]. У спiвпрацi з росiйськими частинами лiквiдувати бандерiвськi вiдлiли або вiдтiснити їх з теперiшнiх теренiв до кордонiв Закарпатської України" [248]. На початку вересня для цього налагоджено спiвпрацю чехословацького вiйська з радянськими прикордонниками. Так 4 вересня до Капушан прибув моторизований полк ЧА з метою злiквiдувати повстанськi вiддiли. Спiльнi акцiї проведено в теренах Ременiни - Злата Баня - Почiчва. Однак, i це не мало жодного результату: повстанцям вдавалося уникати зустрiчей iз союзниками [249].

Протягом 11-13 вересня чехословацькими вiйськами було проведено спецiальну протиповстанську операцiю, що проходрiла в три етапи. Метою першого було досягнути теренiв Мновце - Туряни - Келча, другого - Завада - Руска Поруба - Нiжня Сiтнiца, i останнього - Нiжнi Чабiни - Волiца - Нiжнiй Радван. Впродовж усiєї акцiї вiйськам так i не вдалося принаймнi зустрiтися з вiддiлами УПА [250].

Але на початок вересня йшлося вже не тiльки про вiйськову боротьбу з повстанськими вiддiлами, а й про iдейне протистояння їм. В полiтосвiтньому додатку до операцiйного наказу вiд 5 вересня вказувалося: "…1. Поборювати прояви ворожої пропаганди i розвивати найширше iдеї демократiї, прогресу, i свободи" [251].

Загалом незначна кiлькiсть чеського вiйська, що була вислана проти сотень УПА, не могла зупинити їхнього просування. Пояснюється це також значною мiрою i небажанням воювати з УПА. Ось, що читаємо про це в пiдпiльному виданнi Вiйськової Округи УПА "Говерля" "Чин Зброї": "Вправдi большевики на скору руку озброїли були вiддiли чехословацької армiї i обложили ними лiнiю Спiська Нова Весь - Пряшiв - Гуменне, але чехословацьке вiйсько i українськi повстанцi обопiльно себе обминали" [252]. Аналогiчна ситуацiя була iз мiсцевими станицями Народної Безпеки, головне управлiння розвiдки при мiнiстерствi оборони ЧСР прямо зазначало, що основною причиною повiльного перебiгу антибандерiвських акцiй є "недостатнє бажання органiв НБ, їхнi станицi надавали iнформацiю про ворога з запiзненнями i звалили весь тягар боротьби на вiйськовi органи" [253]. Крiм того, повстанцям, завдяки своїй мобiльностi, вдалося ввести чехiв в оману стосовно своєї чисельностi, їх часта поява у рiзних населених пунктах, iнодi досить вiддалених один вiд другого, створювала iлюзiю великої кiлькостi учасникiв рейду. To й же Хньоупек, наприклад, визначає чисельний склад українських повстанцiв на словацьких теренах станом на 17 вересня 1945 року шiстьма тисячами воякiв [254].

До середини вересня рейдуючий вiддiл, перейшовши Гiральтовський окрес, вийшов на терени Пряшiвщини, де зупинився бiля села Руськi Текляки. Пiсля недовгого перепочинку, вояки УПА рушили далi через Сабiнiвський (села Мiхаляни, Бодольок, Бальпоток, Градiско), майже весь Бардiївський, Стропкiвський, Гуменський та Снiнський (села Ацiдовце, Зубне, Яблонки, Телеповцi) окреси Словаччини [255]. В останньому повстанцi влаштували для населення кiлька концертiв. "Треба пiдкреслити, - писав з цього приводу Шанковський, - що значна кiлькiсть рейдуючих повстанцiв - це були випускники другого турнусу Першої Старшинської школи УПА "Оленi". Цi колишнi студенти Львiвського унiверситету й учнi середнiх шкiл склали дуже гарний хор, що давав усюди концерти для мiсцевого населення i спiвав по церквах" [256]. З останнього села Телеповцi, що знаходилося за вiсiм кiлометрiв вiд словацько-польського кордону, повстанцi повернулися на Закерзоння.

Загалом, за час рейду не вiдбулося значних боїв мiж загонами чехословацької армiї та вояками УПА. "Банди, - писав Хньоупек про вiддiли УПА, - минають їх [боїв - В.В.] постiйним i частим пересуванням, тим також створюють в населення враження великої сили" [257]. Фактично, чехам так i не вдалося нав'язати їм бiй. Повернення повстанцiв на Україну було зумовлене виключно тим, що їх завдання на теренах Словаччини були виконанi, а тому об'єктивними можна вважати слова Хньоупека, який сказав: "Нашi операцiї вплинули на вiдхiд бандерiвцiв, як торiшнiй снiг на передторiшню зиму. Якби хотiли, то зосталися б. He захотiли - вiдiйшли" [258].

Рейд вiддiлiв УПА набув значного розголосу в словацькому суспiльствi, дiї українських повстанцiв стали темою численних репортажiв мiсцевої преси. Так, зокрема, Братiславський часопис "Час" у номерi 124 з вересня 1945 року писав: "Словацька суспiльнiсть була в цих днях занепокоєна дiями органiзованих банд на теренах Схiдньої Словаччини. Щоб поiнформувати наш загал про дiйсний стан речей, ми вислали до Кошиць окремого звiтодавця, а цей засягнув докладних вiдомостей в Кошицях i Пряшевi […]. До села Суха в Стропкiвському повiтi прийшов озброєний вiддiл, що числив около 250 люда. Цей вiддiл розтаборився в селi, а кругом розставив стiйки […]. Зi села Суха вiдiйшли до польського кордону. Останнiй раз бачили їх в селi Прикра […]. Невеликий вiддiл з'явився в Сланських горах… Народня Безпека поробила всi заходи, щоб унешкiдливити тi банди. Має докладнi данi про їх побут i є в зв'язку з вiйськовим командуванням. При цiй нагодi треба спростувати пропаганду, яка твердить, що вiйськове командування зарядило мобiлiзацiю кiлькох рiчникiв до боротьби з бандерiвцями. Це не є згiдне з правдою, бо потреби такого кроку немає" [259]. Цiкаву iнформацiю подає газета "Демократ" з 20 вересня того ж року: "Останнiми тижнями, - читаємо тут, - з'явилися у пiвденно-схiднiй частинi Словаччини озброєнi групи […]. До цього часу не було випадкiв, щоб цi групи допускалися насильства над життям чи майном громадян" [260]. В iншому, промосковському тонi висловлювалася про повстанцiв мiсцева комунiстична преса. Друкований орган цiєї партiї "Виходословенська правда" з 21 вересня називає їх "злочинними покидьками людства" i вказує, що причиною їх переходу на словацькi терени було те, що вони "ховаються перед суворою рукою справедливостi" [261].

Резонанс пропагандистських дiй УПА проявився ще й в iншому, а саме - в активiзацiї дiяльностi словацьких антикомунiстичних органiзацiй. "Антикомунiстичний рух, - писав з цього приводу Хньоупек, - вийшов з пiдпiлля на бiлий свiт" [262]. В додатку до операцiйного наказу вiд 5 вересня 1945 року зазначалося, що в Гуменному заявилися писанi вiд руки листiвки, в яких звучав заклик до сло-вакiв "Хлопцi, йдiть до гiр!" [263] В кiнцi того ж 1945 року почали масово поширюватися писанi вiд руки та друкованi листiвки, в яких зазначалися наступнi вимоги до тодiшньої чехословацької влади: звiльнити з пiд суду Йозефа Тiсу та iнших представникiв державного апарату Словацької держави, створення окремої словацької полiтичної партiї. В разi невиконання цих вимог невiдомi автори листiвки погрожували всенародним бойкотом виборiв до парламенту [264].

Дуже цiкаву iнформацiю про активiзацiю пiдпiльних словацьких органiзацiй в другiй половинi 1945 року подає газета "День" (орган Народного фронту) в № 81 за 24 березня 1946 року в публiкацiї пiд назвою "Фашистська нелегальна органiзацiя на Словаччинi викрита". Зважаючи на те, що частина цих даних мають безпосереднє вiдношення до теми даного дослiдження, дозволю собi докладнiше переказати цю статтю, переклад якої, до речi, був здiйснений українськими повстанцями. Отже, тут читаємо про пiдпiльну словацьку органiзацiю, створену на основi органiзацiй Глiнкова Младеж (голова доктор Ходьмовський) та ГСЛС [можливо, якась з партiй доби Словацької держави] (голова Антон Кнiшант) влiтку 1945 року. Метою органiзацiї було вiдродження незалежностi Словаччини, для цього проводилася видавнича дiяльнiсть (газета "Словак" накладом 500 - 1000 примiрникiв), магазинувалася зброя. Основне членство органiзацiї складала студентська молодь, словацька iнтелiгенцiя та католицьке духовенство. Органiзацiя була розкрита в березнi 1946 року, проте, як читаємо в кiнцi цiєї статтi, "дiяльнiсть цього руху ще продовжується" [265].

Взагалi, всi повстанськi звiти з першого словацького рейду пiдкреслюють надзвичайно приязне i дружнє ставлення словакiв до стрiльцiв УПА. Характерне воно було навiть i для деяких працiвникiв органiв державної безпеки. В телеграмi, котра iнформує керiвництво Сбору Народної Безпечностi про важкi порушення дисциплiни рядовим членством цiєї органiзацiї, вказується: "Деяких членiв Народної безпечностi треба перевести. Наприклад, зi станицi НБ в Папiнi, де бандерiвцi були i спокiйно, поприятельськи, забавлялися з членами НБ, також зi станицi НБ в Телеповцях, Улiч, Старiна. Видно, що органи безпеки цього окресу не є небезпечнi бандерiвцям, анi бандерiвцi їм […]. В Телеповцях службовцi весело забавлялися з бандерiвцями i бандерiвцi навiть танцювали. В Збої фiнансова сторожа замiсть того, щоб воювати, дискутувала з бандерiвцями. Те саме в Рунiнi" [266].

Великий переполох викликала поява українських повстанцiв в мiсцевих, особливо сiльських, осередках комунiстичної партiї Словаччини. Доброю iлюстрацiєю того є наступний документ: "Снiна. 28.11.1945 […]. Окрес Снiна сусiдує з Польщею, є гiрським, i бандерiвцi можуть в ньому легко переховуватися. Влiтку їх випади були обмеженi, так як в кожному селi була, крiм Народньої Безпеки, ще органiзована й добровiльна мiлiцiя в складi 10-15 людей, в основному, членiв СКП [Словацької Комунiстичної партiї - В.В.] або безпартiйних. Коли добровiльна мiлiцiя була роззброєна i розпущена, що сталося наприкiнцi вересня, бандерiвцi стали частiше навiдувати наш окрес. Ввечерi i вночi вони вiльно рухаються по селах, добре знають членiв комунiстичної партiї i говорять, що всiх їх чекає ганебна смерть. Це дiяльнiсть нашої реакцiї, бо iнакше бандерiвцi не знали б, де хто знаходиться, хто є комунiстом i як зветься. По селах повна панiка, а в комунiстичнiй партiї хаос. З села Нова Седлiце були члени на окресних зборах i зажадали, щоб їх виписали з партiї. Те ж дiється в усiх селах" [267]. В iншому документi з того часу читаємо: "В багатьох випадках стається так, що товаришi з сiл приходять в секретарiат [комунiстичної партiї - В.В.], щоб повернути членськi квитки або одноголосно заявляють, щоб їх "викреслили" з партiї. В бiльшостi сiл неможливо скликати членськi збори. Коли їх скликаєш, нiхто не приходить. Якщо будуть i надалi банди на землях Словаччини, то похитнуться й так ослабленi позицiї партiї" [268].

Для того, щоб протиставити словацьке населення стрiльцям i старшинам рейдуючих вiддiлiв, офiцiйна влада країни, яка все бiльше потрапляла пiд вплив Москви, розпочала активну пропагандистську кампанiю iз дискредитацiї українських повстанцiв. Їх стали зображати як бандитiв, як рештки нiмецької армiї, їм почали приписувати масовi грабежi та вбивства. Бiльше того, за даними Лева Шанковського, восени 1945 року в Снiнському окресi було зорганiзовано спецiальний загiн за зразком агентурно-провокативних боївок МГБ, який пiд маркою УПА проводив деякий час грабiжницькi напади на населення [269]. Дещо обґрунтовується ця думка в статтi "Армiї-примари проти Росiї". Тут, зокрема, читаємо: "НКВД часом перевдягається за українських повстанцiв, почiплює тризуб i шукає "втраченого зв'язку" або прямо грабує i знущається над населенням, щоб знеохотити його до повстанчого руху. Чому б не могло воно робити того в Чехiї, Словаччинi […], щоб прохолодити небезпечнi симпатiї населення до нашого визвольного руху" [270]. Далi автор статтi наводить конкретний приклад - свiдчення чеської селянки про "бандерiвський" напад: "В годинi другiй ночi вдерлося до сiльської хати, де переночовувало 8 чоловiкiв i 5 жiнок, 30 озброєних людей з гiтлерiвськими гакенкройцами на раменах. Мiшаною нiмецько-чеською мовою почали обвинувачувати селян, що вони зрадили Гiтлера. "Хто ви такi? " - запитав Емiль [один iз присутнiх селян - В.В.] - "Бандерiвцi", - вiдповiв їх провiдник. - "Кажу вам про те, бо це не робить рiзницi. Ви нас i так не зрадите". На даний знак бандерiвцi пострiляли всiх жiнок i чоловiкiв крiм… Марiї, яка це все i розповiла" [271].

Очевидно, доречно буде розглянути iншi випадки вбивств, якi несправедливо приписуються українським повстанцям. Богуш Хньоупек як найстрашнiший приклад "бандерiвського" терору наводить вбивство в селi Колбашов десяти i в селi чотирьох євреїв. Вбивцями, за свiдченнями очевидцiв, якi переказує чеський автор, були люди "в нiмецьких, угорських та росiйських одностроях" [272], крiм того, згiдно документiв, вони розмовляли українською, польською, чеською мовами [273], тобто не мали жодних ознак, притаманних виключно воякам УПА. Проте, це не заважає чехословацьким авторам стверджувати, що вони - "бандерiвцi". I ще один дуже цiкавий момент, не врахований ними, очевидно, свiдомо: згаданi вбивства сталися в груднi 1945 року, тобто в час, коли на території Словаччини вiддiлiв УПА просто не було. Врештi, згаданий автор практично не бачить рiзницi мiж українськими повстанськими загонами та iншими нелегальними збройними формуваннями, що тут дiяли. Особливо це стосується решток Росiйської Визвольної Армiї, так званих "власiвцiв" [274]. До прикладу, вiн розповiдає про напади на схiднословацькi села у груднi 1945 року "великих загонiв бандерiвцiв-власiвцiв" [275].

У звiтi з 1946 року одного з рейдуючих теренами Словаччини вiддiлiв згадується про поширюванi чехословацькою армiєю звернення до УПА, в яких вказується, що, можливо, вбивства, приписуванi бiйцям УПА, здiйсненi невiдомими кримiнальними злочинцями [276]. Нерiдко бували й випадки, коли мiсцеве населення, користуючись замiшанням, викликаним появою повстанських вiддiлiв, зводило порахунки з окремим представниками влади, особливо вдавалися до того рiзноманiтнi пiдпiльнi антикомунiстичнi органiзацiї. До речi, в тих же звiтах про акцiї в 1946 роцi українськi повстанцi констатують досить сильнi антисемiтськi настрої серед словацького населення [277]. Йозеф Родак у своїй статтi "Похiд бандерiвцiв на Схiдну Словаччину" також вказує на iснування мiсцевих злочинних груп, що реально не мали нiчого спiльного з вiддiлами УПА, а проте їх злочини приписувалися українським повстанцям [278]. Отже, безпiдставним є твердження про "бандерiвський терор" пiд час проходження рейдiв, основним завданням яких було якраз викликати симпатiї у словакiв i нав'язати з ними спiвпрацю, а тому поведiнка стрiльцiв пiд час перебування на словацьких землях повинна була бути зразковою. На територiї Словаччини вiддiли УПА мали готувати ґрунт для спiльної боротьби українцiв i словакiв проти росiйського iмперiалiзму, а не залишати пiсля себе неприємнi враження та ненависть.

Пiдсумовуючи результати першого словацького рейду, слiд вiдзначити, що вже незабаром по його закiнченнi було зроблено дальшi кроки на шляху до налагодження спiвпрацi мiж словаками та УПА. Протягом жовтня 1945 року вiдбулося двоє переговорiв на цю тему. В перших iз них, якi проходили 26 жовтня, брав участь комендант словацької прикордонної застави та районний провiдник ОУН "Соковик" (прiзвище невiдоме). У звiтi останнього з них зазначалося, що в розмовi були пiднятi такi теми:

"1) Боротьба українського народу в свiтлi iсторiї.

2) Теперiшнє загальне становище в свiтi.

3) Лiнiї полiтики США, Англiї та СРСР.

4) Большевицькi методи поневолення народiв та пiдбольшевицька дiйснiсть (розрiз мiж большевицькою пропагандою i дiйснiстю).

5) Наша теперiшня боротьба та спiльний фронт поневолених народiв у боротьбi з большевизмом" [279].

Наступна зустрiч, тепер уже мiж комендантом словацької жандармерiї i українськими повстанцями на чолi з широковiдомим сотенним, а тодi ще тiльки пiдпоручником УПА, Степаном Стебельським-"Хрiном" вiдбулася чотири днi пiзнiше. На запитання повстанцiв, якi саме справи бажав з'ясувати для себе на зустрiчi словацький комендант, вiн вiдповiв: "Боротьба українського народу проти комунiзму, про яку починають у нас широко балакати, зацiкавила мене до такого ступеня, що, коли я довiдався про можливiсть нав'язати з Вами контакт, постановив собi особисто з Вами зустрiтися. Грабiжницька полiтика большевикiв на наших землях наставила тепер бiльшiсть словакiв проти бiльшовикiв i їх вислужникiв. Інтересуємося тими, що ведуть з ними боротьбу. Цiлий час, коли я зустрiчався з бiльшовиками чи поляками, то чув, що "бандерiвцi" - це найгiршi банди в свiтi, грабують та мордують невинне населення. Тим часом, тому мiсяць перемашерувало коло 500 Ваших воякiв-партизан, якi нашому населенню через свою культурну поведiнку дуже сподобалися" [280]. В подальшiй розмовi українськi повстанцi з'ясували ряд питань, що цiкавили словака, зокрема, мова йшла про цiлi боротьби УПА, про методи постачання харчiв для пiдпiльної армiї, отримання зброї, пiдготовку старшинських кадрiв. На закiнчення розмови комендант сказав: "У нас зростає ворожнеча до большевизму i, дай Боже, щоби ми незадовго спiльно почали боротьбу проти большевикiв" [281].

Цi зустрiчi вiдбулися на низовому рiвнi, проте мали велике значення, адже вони засвiдчили принципову можливiсть союзницької українсько-словацької боротьби проти СРСР.

Поряд з тим, налагоджувалися взаємини й з iншого боку: мiж Червоною армiєю i армiєю Чехословаччини. Про один з аспектiв їх, який вилився у допомогу, надану чехам Закарпатським моторизованим полком ще в час рейду, йшлося уже вище. Десь вiд тодi розпочинаються постiйнi контакти i з польською армiєю [282]. Основою спiвпрацi на цьому етапi був обмiн досвiдом боротьби з повстанськими загонами та, що особливо важливо для армiї ЧСР, iнформацiєю про їх пересування, склад, озброєння та тактику. 1 сiчня 1946 року було пiдписано "Договiр про взаємний перехiд державних кодонiв прикордонними вiйськами СРСР та чехословацькими прикордонними вiйськами з метою переслiдування i лiквiдацiї переходячих банд i про взаємну спiвпрацю, пов'язану з цим" [283]. З радянського боку документ пiдписав пiдполковник НКВС Конторов, з чеського - пiдполковник Ян Станек. Договiр обумовлював особливостi взаємного переходу кордонiв, встановлення умовних сигналiв, розпiзнавальних знакiв.

Роздiл шостий. ДРУГИЙ РЕЙД СОТЕНЬ УПА НА СЛОВАЧЧИНУ

Зимою 1946 року, тодi ж, коли СРСР та Чехословаччина готувалися до спiльної боротьби з українськими повстанцями, розпочинається пiдготовка другого рейду УПА на Словаччину. Окрiм успiху попередньої акцiї, були ще й iншi фактори, що спричинили його проведення. Перш за все, це момент, який стосувався внутрiшньо-полiтичного життя Чехословаччини, а саме виборiв, що мали вiдбутися тут у травнi 1946 року. На цю подiю покладалися великi сподiвання, адже вибори повиннi були визначити полiтичне майбутнє країни на найближчий час. Поряд з тим, був ще один фактор, зовнiшньополiтичний, що теж, певною мiрою, спричинив проведення рейду. Саме в 1946 роцi загострення вiдносин мiж колишнiми союзниками СРСР та країнами заходу набуло явного характеру. Промова Черчіля у Фултонi 5 березня того ж року засвiдчила, що свiт роздiлився на два ворогуючi табори, i подала антирадянським рухам опору надiю на допомогу Заходу [284]. Як i першого разу, пiдготовка рейду розпочалася задовго до його проведення. Керувати нею було доручено Василевi Галасi-"Орлану". "Вiн, - пише про це його дружина Марiя Савчин у своїх спогадах, - проводив наради з командирами сотень, що мали йти в рейд, виготовляв iнструкцiї щодо їхнього завдання, готував вiдповiдну лiтературу, яку повстанцi мали розповсюдити серед населення" [285]. Ще 20 сiчня вiн доповнив, написанi попереднього року "Короткi вказiвки" роздiлом "Кличi для усного поширення й до написiв на видних мiсцях" [286]. Вiдповiдальним за полiтично-пропагандистську роботу пiд час акцiї було призначено головного редактора журналу "Перемога" Ярослава Пецiва-"Вадима". Командиром рейдуючого вiддiлу став Володимир Гошко-"Мирон", учасник i командуючий однiєї з груп першого словацького рейду. Окрiм його сотнi, в рейд повиннi були вирушити сотнi Василя Шишканинця-"Бiра" [287] та "Дiдика" (прiзвище невiдоме), командування якою на час рейду перебирав "Кармелюк" (прiзвище невiдоме) [288]. Склад сотень посилили залученням до них пропагандистiв з надрайонiв. Загалом, для участi в акцiї було задiяно близько 1000 повстанцiв [289].

В iнструкцiї, виданiй командиру вiддiлу Василем Галасою, вказувалося: "Вивчити докладно "Короткi вказiвки", яких пiд час походу мусите притримуватися […]. Закiнчити пiдготовку (поправити взуття, одяг, засоби їжi, набої, приготувати конверти, дьоготь чи фарбу для малювання гасел), мiж вiддiлами роздiлити пропагандивнi матерiали […]. Як тiльки стрiнетеся з населенням, розпочинайте нашу акцiю […]. Треба буде навiдати багато будинкiв, зустрiчатися i говорити з багатьма людьми. Виясняти їм мету нашого приходу i нашої боротьби. Це мусить бути виконане вже в перших годинах пiсля приходу, щоб з першим свiтанком рознеслося по цiлiй Чехословаччинi не тiльки те, що ми прийшли, але, перш за все, те, скiльки нас, за що воюємо, про що говоримо, як ми одягненi, як озброєнi. Наш прихiд має викликати в цiлiй Чехословаччинi не страх, а симпатiї до нас […]. На першiй же зупинцi по переходi кордону звернутися до якогось учителя або священика, щоб переклав гасла (доданi до "Коротких вказiвок") […]. Малювати гасла дьогтем на будовах (адмiнiстративнi або нежитловi, якщо заселенi, то хiба з дозволу господаря) […]. Коли б неможливо було дiстати дьогтю чи чорної фарби, малювати вапном на чорну основу […]. Збори скликати у вечiрнiх годинах (тодi кращий ефект)" [290].

Для поширення пiд час проходження маршруту рейду було приготовано наступнi пропагандистськi матерiали:

1) "Оголошення" словацькою i українською мовами (з роз'ясненням мети приходу) - 500 штук;

2) листiвки "Чехи! Словаки! Вояки!" чеською, словацькою i українською мовами - 135 шт;

3) "Декларацiя Проводу ОУН пiсля закiнчення Другої свiтової вiйни" з травня 1945 року - 135 шт;

4) пiдпiльнi журнали "Ідея i чин" (центральний орган Проводу ОУН) ч.9, "Інформатор" (видання Пресової Служби УПА);

5) брошура "Рiшення Третього Надзвичайного Великого Збору ОУН" (усiма слов'янськими мовами);

6) брошура члена Проводу ОУН Дмитра Маївського-"Думи" "Бiльшовицька демократизацiя Європи";

7) брошура "Платформа УГВР";

8) звернення "До цiлого культурного свiту! Вiдкритий лист українцiв, замешкалих за лiнiєю Керзона" (протест проти польського терору i примусового виселення українцiв);

9) листiвки до полякiв ("Переселенцi", "Поляки! Вiковий захiдний сусiде", "Полякам" та iншi) [291].

Крiм того, Василь Галаса спiльно з Ярославом Старухом, Провiдником ОУН на Закерзоннi, написали листа до президента Чехословацької республiки Едварда Бенеша [292]. Всього, за пiдрахунками чеського автора Свободи, було взято близько 20 видiв лiтератури [293]. Кожен повстанець мав у своєму наплiчнику по 10 примiрникiв кожного роду лiтератури, решта було в обозi.

Для полегшення добування повстанцями харчiв, було виготовлено спецiальнi "Посвiдчення на продукти" у формi квитанцiй з таким, приблизно, змiстом: "Ми, українськi повстанцi, дякуємо за пожертву харчових продуктiв для Української Повстанської Армiї. Вартiсть вашої пожертви буде компенсовано майбутньою Українською Самостiйною Державою" [294]. Окрiм цих посвiдчень, повстанцi були також забезпеченi частково грошима та 11 конями, яких мали продати в разi нестачi коштiв [295].

В цитованiй вже iнструкцiї "Друже Мирон" Василь Галаса уточнює процес роздачi пропагандистського матерiалу: "Оголошення" розсилати до чехословацьких командирiв, настроєних проти бiльшовикiв, посилати урядовцям, жандармерiї, iнтелiгенцiї, особливо священикам […]. Листiвки "Чехи! Словаки! Вояки!" давати, головно, вiйську, але й цивiльному населенню читати їх на зборах […]. "Вiдкритий лист" роздавати населенню, органiзовувати його публiчне читання, поширити цей лист при допомозi словакiв по цiлiй Чехословаччинi. "Декларацiю" поширювати, головно, мiж iнтелiгенцiєю, особливо мiж католицьким членством Демократичної партiї" [296].

Останнi настанови стрiльцi з трьох рейдуючих вiддiлiв отримали в селi В. [зашифрована назва - В.В.], де вони були зiбранi 4-5 квiтня 1946 року. Там же визначено точний час переходу словацького кордону - 6 квiтня о 21:30 [297].

Про наявнiсть повстанських вiддiлiв на теренах Словаччини чехословацьке вiйсько деякий час не знало, так як перетин ними кордону не був зафiксований [298]. Щойно в документi вiд 9 квiтня 1946 року читаємо: "В нiч з 6 на 7 квiтня близько 24:00 прийшла група бандерiвцiв з напрямку Ясєл - Хвостейов […]. Було їх близько 100-150 осiб, дуже добре озброєних легкою зброєю рiзних типiв i добре вбраних, переважно в польськi, нiмецькi, угорськi унiформи, а також в цивiльному i випадково комбiнованих унiформах" [299]. Інформацiя, подана у цьому матерiалi стосується однiєї з рейдуючих сотень, так як, згiдно з попередньо затвердженим планом, цей перехiд, як i все подальше пересування вiддiлiв, вiдбувся трьома окремими групами.

Сотня "Бiра" просувалася маршрутом Межиляборцi - Гуменне - Вранов - Пральтовцi - Стропкiв [300]. Її рейд тривав 16 днiв i пройшов без значних боїв чи пригод, повстанцi встигли вiдвiдати 31 словацьке село. Согня "Мирона" рухалася шляхом Межиляборцi - Стропкiв - Пральтовцi (де повстанцi побували на околицях мiста) - Бардеїв - Пряшiв - Сабiнов i дiйшла до околиць Кошиць. Загальна траса цього вiддiлу складала 311 кiлометрiв, i пiд час рейду вiн навiдався до 49 мiсцевих сiл [301]. Остання сотня пiд командою "Кармелюка" (в складi якої, до речi, був Ярослав Пецiв-"Вадим") iшла через Межиляборцi, Гiральтовцi, Стропкiв, Бардеїв, Пряшiв, Вранов, Гуменне i Мiхайловцi. В час проходження маршруту члени цього вiддiлу побували у 26 селах [302].

"Коли ми дiсталися в глибину Словаччини, - читаємо у звiтi "Вадима", - на кожному кроцi мали можливiсть розвинути свою дiяльнiсть. Ми реагували на рiзнi справи, вiдповiдали на запитання людей, i кожна така дрiбниця мала значення для бiльшого чи меншого розумiння нашої мiсiї. Це стосувалося як простих людей, так i iнтелiгенцiї. Докладно роз'яснювали населенню, хто ми i за чим знову прийшли на Словаччину як гостi, а не як вороги, проти кого i за що боремося, яке наше ставлення до iнших народiв i до сьогоднiшнiх полiтичних подiй. Насамперед, треба було роз'яснити, чому називаємо себе бандерiвцями, чому наша офiцiйна назва Українська Повстанська Армiя, яке наше вiдношення до Власова - тому, що нас часто вважали за власiвцiв, яких там не люблять, якi головнi iдеї нашої програми, наше ставлення до релiгiї, тому що для них це питання дуже важливе […]. Це все треба було роз'яснювати на громадських зборах, пiд час розмов з населенням, в дискусiях з iнтелiгенцiєю чи пiд час коротких вiдвiдин у хатах. Займалися цим переважно полiтвиховники, командири i досвiдченi стрiльцi. Кожний використовував найменшу нагоду i всiма силами намагався зробити щось в тому напрямi […]. Найчастiше ми за двадцять чотири години завжди заходили до кiлькох сiл" [303].

Як i попереднього разу, iз запiзненням почала реагувати на присутнiсть повстанцiв чехословацька армiя. В наказi вiд 10 квiтня 1946 року зафiксовано наявнiсть воякiв УПА в наступних теренах Словаччини: "Вiддiл близько 200 осiб в теренах на пiвденний схiд Пральтовце (Рускi Клучов i Руска Воля); вiддiл близько 300 воя-кiв в теренах Кожани - Качiн - Немцовце окрес Пральтовце" [304]. Супроти цього наказувалося чехословацьким вiйськам перегородити дорогу Бардейов - Капушани i не допустити проникнення вiддiлiв УПА на захiд вiд цiєї дороги. Для виконання завдання, окрiм пiхотних частин, залучалися також танки [305].

Проте, цього було далеко недостатньо, i в наказi, виданому 15 квiтня 1946 року начальником штабу 4-го ВО Елемiром Полком, всiм частинам, залученим до боротьби з УПА, наголошувалося: "З усiх повiдомлень, якi я отримую про вiддiли бандерiвцiв, що проникли через нашi державнi кордони, i про їх вiльне пересування в глиб частини схiдної Словаччини, маю враження, що командири вiдповiдних вiйськових частин добре знають їх завдання, але свої завдання вони не виконують. Дiяльнiсть командирiв досi, згiдно з теперiшнiх висновкiв, полягала лише в констатуваннi сили i рухiв банд, а також у стеженнi за ними. Цей дивний факт мусить рiшуче i востаннє звернути увагу всiх командирiв на їх завдання, за виконання яких вони особисто вiдповiдають […].

1. Роззброїти та iнтернувати всiх чужоземних осiб та банди, якi перейшли нелегально кордон i бродять нашими землями.

2. Якщо вони не дають добровiльно роззброїтися - знищити їх безоглядно будь-якими способами.

3. Надавати цивiльному населенню всiляку допомогу i охорону.

4. Щонайшвидше очистити землi вiд тих банд i забезпечити спокiй та порядок.

5. Забезпечити державнi кордони i заборонити новий прихiд банд" [306].

Тих воякiв армiї чи народної безпеки, що порушували цей наказ, приписувалося ескортувати до суду в Кошицях.

Для допомоги мiсцевим вiддiлам чехословацької армiї на терени Схiдної Словаччини 21 квiтня вiдiслано батальйони автоматникiв з Чехiї та Моравiї [307]. До речi, українськi повстанцi вказували: необхiднiсть цього наказу була зумовлена тим, словацькi вояки вiдмовлялися воювати проти УПА [308]. З того ж дня, за iншим наказом, для зручностi в проведеннi що протиповстанських акцiй, всi пости фiнансової сторожi, що знаходяться на схiд вiд рiк Попрад i Ториса, пiдлягають єдиному вiйськовому командуванню [309]. Протягом квiтня 1946 року до боротьби з повстанськими вiддiлами було залучено 17 батальйонiв чехословацького вiйська, загалом - 11200 воякiв з танками та авiацiєю [310].

Таке велике насичення терену вiйськом не могло минути безслiдно для українських повстанцiв. 16 квiтня вiддiл пiд командою "Кармелюка" наткнувся на вiйськовi становища чеської армiї, зав'язалася коротка перестрiлка, пiсля якої повстанцi, не бажаючи втягуватися у великий бiй, вiдступили, отримавши наступнi втрати: двоє ранених i ще троє зниклих (один з них потрапив у полон) [311]. Ось як описує цей бiй Ян Фiала: "Бiльша сутичка вiдбулася в нiч з 15 на 16 квiтня на бродi через рiку Ляборець, пiд руїнами Брекова бiля Гуменного. Із заходу рухалася сотня Кармелюка, її пересування вислiдило командування "Отто" [один з протиповстанських вiддiлiв чехословацької армiї - В.В.]. Командир вiддiлу полковник Вагнер зрозумiв, що вона прямує до лiсового масиву Вiгорлат. Тому, бiля броду пiд Брековим, влаштував на схiдному березi Ляборцi засiдку автоматної чоти двадцятого пiшого полку […]. Вояки завчасно зайняли становища, ретельно їх вибудували, замаскували i цiлу нiч очiкували. Рано з'явився йеприятель. Перед ядром сотнi рухалося близько 20 кiнних бандерiвцiв […]. Коли близько половини сотнi перейшла рiчку, поручик Обушек дав наказ стрiляти. Зненацька застигнутi бандерiвцi почали хаотичний вiдступ, однак, з протилежного берега почулись пострiли решти сотнi. Дiйшло до завзятої перестрiлки […]. Поразку бандерiвцiв довершило подання допомоги - чоти броньовикiв з чотою автоматникiв 14 батальйону […]. Бандерiвцi розсiялись по довколишнiх лiсах i мали кiлька поранених" [312].

Це була, фактично, єдина збройна сутичка за час рейду, в основному їх вдавалося уникати завдяки пропагандi, поширюванiй серед чеських воякiв. "Жовнiри Чесько-Словацької Армiї, - читаємо у листiвцi "Чехи! Словаки! Вояки!", - ми знаємо, що Ви, Чехи, i Ви, Словаки, сини культурних, демократичних, полiтично високорозвинених народiв, тому вiримо, що Ви станете разом з нами проти бiльшовицько-польського варварства i людоїдства. Коли Ви чеснi люди, коли Ви демократи - не слухайте большевицької брехливої пропаганди, не слухайте тих, якi вихваляють червоний тоталiзм, i кажуть Вам виступати проти українцiв… Пам'ятайте, що ми, Українськi Повстанцi, боремося за найвищi i найшляхетнiшi, вселюдськi iдеали свободи, братерства i рiвноправности всiх народiв […]. He виступайте проти Українських Повстанцiв, не стрiляйте по нас" [313]. Хньоупек писав з цього приводу: "17 квiтня до Налкова (Врановський окрес) прийшло 60 пiших [бiйцiв УПА - В.В.], командировi наших загонiв прислали через мiсцевих селян листа українською мовою. Закликали його не воювати з УПА" [314].

Зважаючи на це, чехословацькi органи безпеки розпочали широку кампанiю контрпропаганди. У "Вказiвках для лiквiдацiї бандерiвцiв", складених полковником Германом, зазначалося: "Воякам висвiтлювати i роз'яснювати, що озброєнi банди, якi проникли на нашi землi є ворогами, проти яких треба безоглядно виступити аж до повного їх знищення. Ганебною брехнею цих банд є те, що вони, нiби, мають до нашого народу дружнi намiри. Це рештки фашизму, вороги свободи, спокою i миру, за яким ми усi тужимо" [315]. Отже, поряд зi збройним протистоянням, розпочалася iдейна боротьба. Повстанцi використовували в нiй такi прийоми як уснi розмови з населенням та поширення своїх друкованих засобiв пропаганди, а вже незабаром, таким же чином, "за душi" словакiв розпочали боротьбу чехословацькi владнi органи. Спочатку серед воякiв армiї, а потiм вже й серед цивiльного населення масово поширювалися спецiальнi видання "Вояк на схiднiй Словаччинi", змiст якого складали статтi приблизно такого змiсту: "Вибори i бандерiвцi", "Бийте бандерiвцiв за прикладом поручика Обушека", "Справились ми з гiтлерiвцями - справимося i з бандерiвцями" [316].

Основна увага пiд час проведення рiзноманiтних пропагандистських заходiв повстанцями зверталася на вибори, що незаба-ром мали вiдбутися. А тому, поряд з активною антикомунiстичною пропагандою, проводилася агiтацiя за конкурента комунiстiв Демократичну партiю. "Бандерiвцi, - вказують чехословацькi автори Вандурек i Кауцький, - вiдверто агiтували за Демократич-ну партiю й закликали селян вибирати п кандидатiв" [317]. Наведу кiлька фрагментiв iз звiтiв чеської армiї про таку дiяльнiсть українських повстанцiв. "11 квiтня, надвечiр, ввiйшло до Вижнiх Ладiчковець при Гуменному 30 озброєних людей. На краях села поставили кулемети. На зборах з населенням оголошували, що воюють за Демократичну партiю. 14 квiтня о 5 пополуднi ввiйшла банда до Матiяшовець при Врановi […], скликали селян на публiчнi збори. Проголошував один член озброєної банди. Його мова була зорiєнтована гостро антирадянськи […]" [318]. "[17 квiтня] прийшло чотири бандити до лiсничiвки Горiл при Словенськiй Кайнi. Тутешнього жителя переконували, щоб голосував не за Комунiстичну, а за Демократичну партiю" [319]. Інший чеський iсторик Ян Фiала у статтi "Що таке була бандерiвська банда?" писав з цього приводу: "Бандерiвськi вiддiли оминали всякого фiзичного терору, а зате вели сильну протикомунiстичну i протисовєтську пропагандивну кампанiю" [320].

Державнi пропагандистськi заходи не мали великого впливу на ставлення до воякiв УПА мiсцевого словацького населення - воно було, як i попереднього разу, приязним, селяни з цiкавiстю слухали роз'яснення своїх схiдних сусiдiв про те, чому вони взялися за зброю i вже другий рiк пiсля закiнчення свiтової вiйни не збираються її складати. Бували випадки, коли словаки дарували воякам УПА грошi "на амунiцiю" [321]. Такому вiдношенню до них сприяли ряд факторiв: чемна i культурна поведiнка, плата за отримані харчi. Ось що читаємо про отримання харчiв вiд населення в одному з документiв того часу: "Просили їсти [маються на увазi повстанцi - В.В.] дуже пристойно, i коли їм на це вiдмовляли, не ви-магали їжi. Продали одного коня, за що дали пiдтвердження" [322]. Важливу роль у здобуттi прихильностi вояками УПА в мiсцевого населення вiдiграло шанобливе ставлення перших до релiгiї. "Населенню, - писав "Вадим", - сподобалося, що нашi стрiльцi побожнi i при кожнiй нагодi ходять до церкви" [323]. Тут треба зазначити, що рейд припав саме на час святкування словаками Великодня, а тому, як вказує Хньоупек, побожнiсть повстанцiв, дотримання ними посту сприяли особливо великiй симпатiї до них у мiсцевого населення [324]. Звичайно, найбiльше прихильностi така поведiнка українських воякiв викликала у духовенства. Ось як iз захопленням розповiдає один священик з Гiральтовського окресу про участь стрiльцiв УПА у Великодньому богослужiннi: "На сам Великдень, 21 квiтня о год. 4-й рано, саме коли я збирався на Лiтургiю, прийшло на церковний майдан 5 сотень повстанцiв зi своїм полевим духовником. Повстанський хор спiвав менi Служби Божої. Спiвав прекрасно: мої вiрники плакали з радiсного зворушення i жалю, що тi вояки не можуть святкувати Пасхи в своїх церквах […]. Пiд час свячення пасок українськi повстанцi, опустивши крiси до нiг, спiвали хором "Христос воскрес iз мертвих". Я i мої парохiяни не могли стримати слiз зворушення, слухаючи їхнього спiву. Всi мої вiрники запросшш українських повстанцiв до себе на свята" [325].

Отже, завдяки добрiй релiгiйнiй поставi, а також тому, що бiльшiсть словацького духовенства пiдтримувало Демократичну партiю, повстанцi користувалися опiкою священикiв майже у всiх словацьких селах. Пiзнiше це стало пiдставою деяким комунiстичним авторам запiдозрити Ватiкан у пiдготовцi того рейду [326].

Про цiкавий випадок iз стосункiв повстанцiв та словакiв в час рейду розповiдає звiт командира Мирона. Отож, бiйцi цього вiддiлу, перебуваючи в одному iз сiл, допомогли мiсцевому селянину загасити пожежу, а потiм дали ще 500 корон допомоги. Через кiлька днiв iнформацiя про це поширилася в довколишнiх селах, при чому тепер сума допомоги називалася 50 000 корон [327].

Чехословацькiй армiї i загонам служби безпеки, якi не зумiли вчасно приготуватися до приходу повстанцiв, знову довелося це робити вже тодi, коли вiддiли УПА активно дiяли на теренах Словаччини. 16 квiтня тут було створено для боротьби з УПА спецiальну вiйськову частину пiд назвою "Оцел" (сталь) з командуванням у Пряшевi. До її складу входили вiддiли пiхоти, артилерїї, два моторизованих батальйони з Чехiї та ескадрилья лiтакiв з Кошиць. 18 квiтня видано наказ про початок очищувальної акцiї "широкi граблi", метою якої було не просто завдання нищiвних ударiв сотням УПА, а повне очищення вiд них теренiв Словаччини. "Банди були рухливi, i кожна iнформацiя про них приходила з великим запiзненням, - згадує командир цiєї акцiї Ян Герман, - через це виключалось їх переслiдування. Надсилати переслiдувальний вiддiл на мiсце, де банда була виявлена, цiлком марно, тому що банда була за двадцять-п'ятдесят кiлометрiв звiдти […]. He залишалося нiчого iншого, як зробити суцiльну лiнiю з шести батальйонiв […]. Це була неперервна смуга пiших вiйськ, а також танки, якi йшли дорогами та вздовж долин, тодi як пiхота рухалася непроглядними теренами. Коридор просувався в схiдному i пiвнiчно-схiдному напрямках […]. Щоб банди трохи затиснути, простiр поступово звужувався" [328]. Вже через три днi пiсля початку акцiї чехословацькi вiйська дiйшли до лiнiї Кечковце - Вижнiй Орлiк - Юркова Воля - Чернiна - Ортутова - Дубiнне - Кучiн - Марган - Ласков - Брезов - Мiчаковце - Бистре [329]. Ще через два днi, 23 квiтня, вони перебували на лiнiї Нижнiй Комарнiк - Ладомiрова - Нiжнiй Свидник - Стргочiн - Дуплiн - Стропков - Шiтнiк - Мiновце - Туряни - Петейовце - Келча -

***

(сторінки оригінала 90-91 відсутні)

***

використати полiтично i пропагандистськи. Свiдченням цього є та обставина, що рiзноманiтнi бандерiвськi листiвки з'являлися в деяких мiсцях тодi, коли бандерiвцiв довкола не було" [330]. "Безпосередньо перед виборами, - вказує вiн далi, - деякi голови мiсцевих народних рад у Бардеївському та Пральтовському окресi отримали письмовi звернення, щоб приготували списки членiв Комунiстичної партiї Словаччини, якi пiзнiше, у вiдповiдний час, мають бути дорученi командуванню УПА. На пiдставi друку та поштових печаток - Пряшiв та Ганушiвцi - вдалося дiйти висновку, що писали їх не бандерiвцi, а, швидше, мiсцевi реакцiонери" [331]. У виданнi ВО УПА "Говерля" "Чин Зброї" про це ж читаємо: "З появою наших вiддiлiв у Словаччинi, головно, пiд впливом наших листiвок, словацька i мадярська опозицiя пiдняли голову […]: мадярська боївка розбила гранатами окружну команду мiлiцiї в Терепiстi. Багато членiв виступило з комунiстичної партiї i перейшло до демократичної" [332]. Степан Голяш-"Мар", керiвник цивiльної сiтки ОУН на Лемкiвщинi, писав у листi до невiдомого пiдпiльника "У-1": "В Словаччинi, по вiдходу наших вiддiлiв з рейду на тих теренах, появилися партизани. Вiстки про них одержав такi: всi ходять в зелених капелюхах, добре узброєнi, ведуть протибольшевицьку пропаганду, в склад входять чехи i словаки, якi мають вiдзнаку - хрест, українцi мають за вiдзнаку оленя - це, правдоподiбно, буде лев, рускi носять червону звiзду. Це може бути трюк большевикiв" [333]. Про дiяльнiсть антикомунiстичних партизанських загонiв безпосередньо пiсля рейду у травнi 1946 року згадує й Фiала. Вiн, зокрема, розповiдає про активiзацiю т.зв. "Бiлих партизан" [334]. Цiкаву iнформацiю подає чеський документ з 11 травня 1946 року, тут йдеться про "бандерiвську групу Врхла силою до 300 чоловiкiв. Члени цiєї групи є українцями, росiянами, словаками i чехами. Ця група пересувається виключно в лiсових масивах, оминаючи села та комунiкацiї" [335]. Додатком до цього документа служить фотографiя i словесний опис шапки члена цiєї "бандерiвської" групи Франтiшека Грона, якихось конкретнiших вiдомостей про цю органiзацiю не вдалося знайти. В повстанських звiтах з рейду є данi про словацьку пiдпiльну органiзацiю Тiса, "Весна" (вiд слiв: Велiтельство Словенскiх Нацiоналiстов - Провiд Словацьких Нацiоналiстiв) та так звану "Глiнкову младеж" [336].

Проте, найбiльш помiтним результатом рейду був розголос, якого набув український визвольний рух як в чехословацькiй пресi, так i в свiтовiй [337]. У звiтi пiд назвою "Загальний огляд українських земель за лiнiєю Керзона за мiсяць травень 1946 року", датованому 2 липня того ж року, читаємо: "Переведенi тепер пiдсумки рейду вiддiлiв УПА протягом квiтня на територiї Словаччини вказали великi моральнополiтичнi успiхи цiєї акцiї, яка пiд кож-ним оглядом належить до найкращих. Вiдгуки цього рейду доходять до нас ще й сьогоднi. Незалежно вiд того, що говорять словацьке i велика частина чеського прихильно настроєного громадянства, також i бiльшовицька преса змушена день у день, ще й сьогоднi кричати про нас. Цi подiї мали i мають доволi живий вiдгук у захiднiй пресi, за рубежем залiзної куртини" [338]. Братиславська комунiстична газета "Бойовнiк" 1 червня 1946 року писала: "Нещодавно пробiгла всi газети вiстка, що Схiдня Словаччина очищена, i що на наших землях немає вже жадних груп бандерiвцiв. В пресi з'явився ряд репортажiв, якi дали змогу громадянству зорiєнтуватися щодо цiлей цих озброєних формацiй, якi бiльше, як рiк по вiйнi, ведуть завзятi бої проти державної авторитетности польської i совєтської держав, а перед кiлькома мiсяцями намагалися вплинути на розвиток наших внутрiшнiх вiдносин" [339]. Інша комунiстична газета, "Глас люду" з 9 квiтня 1946 року, у статтi "Демократичнi методи Демократичної партiї Словаччини" розповiдає про такий цiкавий випадок: "В окрузi Пральтовце двоє представникiв демократичної партiї на передвиборчiм зiбраннi в селi Кобельнiце продавали партiйнi вiдзнаки, заявляючи, що вони мають охоронне значення перед "бандерiвцями": "при зустрiчi "бандерiвець" бачить, що має до дiла з порядним чоловiком. Такого чоловiка поздоровить та пiде дальше" [340]. Досить iнформативну, прихильно налаштовану до українських повстанцiв статтю, помiстив на своїх сторiнках opгaн словацької антикомунiстичної органiзацiї Словенський Революцiйнi Одбой "Слободне Словенско" з 15 квiтня. "Боротьба українського народу, - читаємо тут, - стається прикладом для народiв, "освободжених" большевиками, а український нарiд, давно випробуваний боєць за свободу, подає руку до спiвпрацi всiм, якi зреклися шовiнiстичних i iмперiалiстичних апетитiв. Словацький нарiд як сусiд великого українського народу завжди мав симпатiї до його святої боротьби… Симпатiї, однак, не є вистарчаючi. Спiльний ворог домагається спiльної дiї i спiвпрацi. Та спiвпраця є сьогоднi вже радiсною дiйснiстю. Спiльно пролита кров освятила вузли спiвпрацi в запiллi… Словаки в краю i за кордоном бажають українському народовi чим скорiшої перемоги. Бажаємо її тим бiльше, що боремося за спiльнi iдеали" [341].

Тим часом, свої висновки з успiху повстанської акцiї зробили i в керiвництвi Чехословацької армiї та органiв безпеки. Найголовнiшим з них було переконання, що без координацiї дiй з поляками, на теренах яких i розмiщувалися найближчi до словакiв бази УПА, боротьба з її вояками буде невдалою. Вже через два днi пiсля закiнчення рейду, 26 квiтня, в Крайнiй Полянi (окрес Свидник) вiдбулася перша офiцiйна нарада мiж представниками обох армiй [342]. Ще через десять днiв, 6 травня, в Чеськiм Цєшинi вiдбулися наступнi переговори, пiд час яких було домовлено про обмiн зв'язковими помiж армiями. На кордонах вирiшено створити пункти зв'язку, встановлено розпiзнавальнi знаки, узгоджено умови переходу кордону при переслiдуваннi повстанських вiддiлiв [343].

Як i попереднього разу, проведено спецiальну роботу щодо компрометацiї українського визвольного руху серед словацького населення, зокрема, в часi рейду масово поширювано листiвку, пiдписану "бандерiвцi" (представники українського визвольного руху не пiдписувалися так на жодному з вiдомих документiв), iз закликом до всiх євреїв на теренах Словаччини до 31 липня 1946 року залишити цю країну.

Загалом, пiдсумовуючи акцiї 1945 та 1946 рокiв, можна зробити висновок, що пропагандистськi рейди вiддiлiв УПА на територiї Словаччини були добре пiдготовленими акцiями як з боку бойового, так i з полiтично-пропагандистського. Саме пiдготовка повстанцiв дозволяла їм потiм у ходi виконання завдань проводити активну пропагандистську роботу, яка, в свою чергу, забезпечувала пiдтримку мiсцевого населення, пiдтримку як духовну (розумiння iдей, гасел), так i, що не менш важливо, зважаючи на вiдiрванiсть вiд власних баз, матерiальну. Вiдсутнiсть значних боїв за час проходження двох рейдiв свiдчила, очевидно, не тiльки про чудову тактичну пiдготовку повстанцiв, яким вдавалося оминати зустрiчей з чехословацьким вiйськом, а також i про те, що iдеї, якi проголошувалися ними в численних листiвках, iдеї про спiльну боротьбу з бiльшовизмом, знаходили пiдтримку у воякiв цiєї армiї. Рейди спричинили небачений до того часу розголос українського визвольного руху у пресi, активiзували мiсцевi антикомунiстичнi рухи, тобто виконали завдання, покладенi на них Проводом ОУН та командуванням УПА.

Розділ сьомий. ПЕРЕХIД СОТЕНЬ УПА НА ЗАХIД ВЛIТКУ-ВОСЕНИ 1947 РОКУ

Розголос, якого набули в свiтi повстанськi акцiї на теренах Словаччини, завдав могутнього удару по iмiджу СРСР на мiжнароднiй аренi. Адже перемога Москви у Другiй свiтовiй вiйнi, швидке утвердження сателiтних вiд неї урядiв у бiльшостi країн Центральної i Пiвденно-схiдної Європи вже незабаром по її закiнченнi створили у свiтової громадськостi мiф про непереможнiсть Радянського Союзу. Мiф цей був постiйно пiдтримуваний радянською пропагандистською машиною, яка на цiлий свiт проголошувала перемогу iдей комунiзму. Тепер виявлялося, що в кордонах самого СРСР, країни, яка "впевнено розбудовує основи нового свiтового ладу", iснує потужний рух опору, що вже кiлька рокiв веде завзяту героїчну боротьбу з комунiстичним режимом за право свого народу на свободу i незалежнiсть.

Українським повстанцям вдалося це завдяки тому, що iнформацiйний простiр Чехословаччини не контролювався ще повнiстю Москвою. Тут виходили рiзноманiтнi, часто опозицiйнi до комунiстiв, газети, працювали представники зарубiжних засобiв масової iнформацiї. Проте вже незабаром внутрiшнi процеси, що проходили в країнi, де поступово ключовi державнi пости переймали ставленики СРСР, призвели до поширення iнформацiйної блокади довкола українського нацiонально-визвольного руху i сюди. Зважаючи на це, в керiвництвi цього руху виникає iдея безпосереднього прориву українських повстанцiв на Захiд, за "залiзну завiсу" сталiнського "раю".

Продовженням спроб прориву iнформацiйної блокади слiд вважати рейди сотень УПА iз Закерзоння на територiю Нiмеччини, окуповану американцями. Пiдтвердження цього знаходимо в численних документах українського пiдпiлля i нацiоналiстичної емiграцiї. У вказiвках учасникам акцiї, виданих Крайовим Проводом ОУН на Закерзоннi, читаємо: "Йдiть у свiт, де тiльки живуть українцi, й голосiть слово правди крайової боротьби. Голосiть, що керуючим чинником визвольної боротьби є УГВР" [344] В "Комунiкатi Проводу Закордонних Частини ОУН в справi закордонних рейдiв лiтом 1947 року" вказано, що завданням переходу вiддiлiв на Захiд була "зовнiшньо-полiтична манiфестацiя iдеї державностi України й незламности українського вiйська, як i демонстрацiя протибiльшовицької збройної сили" [345]. У "Витязi з полiтичного огляду Проводу ОУН" вiд червня 1948 року зазначалося, що "кiлька вiддiлiв УПА та груп революцiонерiв [пiдпiльникiв ОУН - В.В.], згiдно з дорученням Проводу, пробилися через Чехословаччину в Захiдню Нiмеччину, щоб там, у Захiднiй Європi, скласти перед народом i свiтом протест проти бiльшовицьких злочинств над Українським Народом" [346]. В допитi бiйцiв УПА, що перебралися до Нiмеччини, вiд 30.10.1947р. читаємо з цього приводу: "Інтернованi вiйськовики запевняють, що вони маршували на захiд передовсiм тому, щоб зв'язатися з захiдноєвропейським свiтом i дати йому автентичнi iнформацiї про визвольну боротьбу українського народу". [347]

Врештi, Головний Командир УПА Роман Шухевич (пiд псевдом "Роман Лозовський") в iнтерв'ю, опублiкованому "Бюро iнформацiї i пропаганди Української Головної Визвольної Ради", вказує, що рейди були здiйсненi згiдно з директивою УГВР в цiй справi та наказом ГК УПА, i завданням їх було "передати за кордон iнформацiю про визвольно-революцiйну вiйну Українського Народу проти московсько-бiльшовицьких та польсько-бiльшовицьких окупантiв та їх гнобительську полiтику на українських землях". [348]

Отже, цiлком помилковим є твердження, поширене в польськiй та чеськiй лiтературi, про рейди на Захiд як втечу повстанських вiддiлiв пiд тиском загонiв Операцiйної Групи "Вiсла". Звичайно, акцiя "Вiсла" вiдiграла важливу роль у проведеннi рейдiв, але це була лише роль каталiзатора, який пришвидшив їх виконання.

Адже пiсля її проведення подальше перебування повстанцiв на теренах Закерзоння стало неможливим i, зважаючи на вiдсутнiсть виселеного вже українського населення, не потрiбним. Починаючи вiд 28 квiтня, тобто вiд початку акцiї, командування Вiйська Польського зосередило тут 5 дивiзiй пiхоти, 1 дивiзiю Корпусу Внутрiшньої Безпеки (КБВ) та три додатковi полки. Як допомiжнi сили використовувалися сотнi народної мiлiцiї (МО) та її добровiльного резерву (ОРМО). Загалом, польськi сили становили близько 20 тисяч солдат [349]. В оцiнцi сил українського пiдпiлля в цьому регiонi є значнi розбiжностi: польськi документи називають цифру 2402 особи, в тому числi 1770 воякiв УПА i 720 членiв цивiльної сiтки ОУН [350]. Натомiсть командир Закерзонської вiйськової округи УПА "Сян" Мирослав Онишкевич-"Орест" називав число максимум 1390 стрiльцiв i старшин з 17 сотень УПА i точно невизначену чисельнiсть цивiльної мережi ОУН [351]. В будь-якому випадку, спiввiдношення українського пiдпiлля iз польськими силами становило приблизно 1 до 10. Окрiм того, пiсля спустошення українських сiл, повстанцi залишилися практично без матерiальної бази. Саме в таких екстремальних умовах командування УПА видає наказ про перехiд частини закерзонських вiддiлiв на терени УРСР для продовження там боротьби, iнша ж частина повинна була пробиватися на Захiд, до американської зони окупацiї Нiмеччини.

За iнформацiєю Василя Галаси, перша згадка про ймовiрний рейд до Нiмеччини стосується ще кiнця 1945 року. "Рiшення щодо рейдiв вiддiлiв УПА в Захiдну Європу, - пише вiн, - визрiвало впродовж довшого часу. Вперше порушено це питання на вiдправi-нарадi, яку проводили член Проводу ОУН "Tapac"-Дмитро Маївський i шеф Головного Вiйськового Штабу УПА генерал "Пере-бийнiс"-Дмитро Грицай, що йшли на Захiд iз завданням полагодити ряд питань, пов'язаних з продовженням визвольної боротьби в пiслявоєнних умовах, та узгiднити тлумачення постанов Третього НВЗ ОУН 1943 року. Нарада вiдбулася на початку листопада 1945 року у селi Бережниця Вижня. У нарадi брали участь, крiм згаданих керiвникiв, Крайовий Провiдник визвольного руху на Закерзоннi "Стяг"-Ярослав Старух, командир ВО "Сян" "Орест"-Мирослав Онишкевич, та "Орлан"-Василь Галаса, заступник Крайового Провiдника i референт полiтично-пропагандивної роботи. На нарадi розглянуто, крiм полiтичної ситуацiї в свiтi та в Українi, можливi варiанти розвитку подiй на Закерзоннi. Один з них - цiлковите виселення українського населення або близький до того стан. При повному виселеннi рекомендувалося вiддiлам УПА i частинi пiдпiлля перейти в Україну… А щодо питання рейду вiддiлiв УПА на Захiд, керiвники [Маївський i Грицай - В.В.] порекомендували пiдождати їх повернення iз-за кордону. По-перше, не було певностi, що окупацiйнi властi США в Нiмеччинi не видадуть наших повстанцiв на вимогу большевицького уряду. Нам уже були вiдомi факти насильницької "репатрiацiї", застосовуванi представниками захiдних держав щодо наших емiгрантiв i т.зв. "перемiщених осiб". По-друге, ми передбачали, що Москва вживе всiх заходiв, щоби не допустити живих учасникiв збройної визвольної боротьби українського народу, свiдкiв большевицького тотального терору в Українi". [352] Так як Маївський та Грицай загинули по дорозi, то знову питання рейду було пiдняте в наступному 1946 роцi. Тодi, як вказує Галаса, Ярослав Старух-"Стяг" отримав принципову згоду на здiйснення рейду вiд Головного командування УПА, Генерального Секретарiату УГВР та Проводу ОУН, а також дозвiл видавати рiшення у цiй справi самостiйно [353]. Ґжеґож Мотика у своїй статтi "Рейд через Чехословаччину" вказує щодо цих подiй, що "вже восени 1946 року командування УПА в Польщi прийняло рiшення, щоб - у випадку бiльших облав вiйська Польського - перекинути бiльшiсть на Захiд". [354]

Вiдомий дiяч визвольного руху Євген Штендера-"Прiрва", котрий до листопада 1946 року очолював Холмський Тактичний Вiд-тинок УПА "Данилiв", зазначав, що вiд Мирослава Онишкевича йому стало вiдомо про iнструкцiї стосовно рейду, доставленi на Закерзоння влiтку 1946р. [355] Цi iнструкцiї були пов'язанi з тим, що зимою 1946-1947 рокiв очiкувалася блокада закерзонських територiй. Було розроблено детальний план, який полягав у тому, що на випадок блокади вiддiли УПА, а саме сотнi "Громенка", "Бурлаки", "Бiра" й iншi мали прорватися на терени Словаччини, щоб звiдти швидким маршем перейти до Захiдної Нiмеччини. Решта сотень, якi залишалися, повиннi були перебути блокаду в криївках [356]. Зиновiй Соколюк у своїй статтi "УПА - речник модерного українства" додає, що тодi ж, у червнi-липнi 1946 року, був укомплектований один вiддiл УПА пiд командою "Мрiї" (прiзвище невiдоме) [357], котрий оперував на теренах УРСР i мав перейти в околицi Вiдня, щоб "збагнути ґрунт" на Заходi. "Йшлося не тiльки про те, щоб наробити "шуму" пiд пропагандивним поглядом, але й розвiдати можливостi перекинення туди дальших вiддiлiв" [358]. Зимою того ж 1946 року Ярослав Старух написав спецiальну брошуру "До братнiх чеського i словацького народiв", перекладену потiм на англiйську мову i призначену для поширення в часi рейду [359]. Загалом, цей план не було реалiзовано, так як очiкувана блокада не вiдбулася, натомiсть вiн став у пригодi в час проведення поляками акцiї "Вiсла". Попереднiй задум було вiдкоректовано так, що частини, якi не вiдходили на Захiд, отримали наказ перейти на територiю України, окуповану Росiєю.

Досить заплутаним є питання, коли ж остаточно було вiддано накази сотням про їх вiдхiд у рейд. Серед друкованих джерел най-бiльше iнформацiї про це мiстить "Денник хорунжого Ярослава Коцьолка", що є офiцiйною хронiкою сотнi "Ударники-6", пiд командою того ж Ярослава Коцьолка. Крiм того, ряд важливих питань з'ясував, на прохання автора, Василь Галаса у вже цитованiй розмовi. Отже, у "Деннику" пiд датою 4 квiтня 1947 року (сотня тодi i вже до початку рейду перебувала разом iз сотнею "Ударники-4" Володимира Щигельського) подана промова Галаси, де знаходимо згадки про можливий вiдхiд на Захiд. "Ми, - читаємо тут, - залежно вiд обставин, мусимо змiнити тактику. Треба буде перекинути бойовi одиницi на СУЗ [мається на увазi УРСР - В.В.].

Іншi ж, розчленованi чи разом, вiдбудуть рейд на Захiд. Закерзоння - це наше вiкно у свiт, мусимо його використати" [360]. Дещо пiзнiше, а саме 1 травня, у зверненнi Крайового Проводу пiд назвою "Тереновим Провiдникам, командирам УПАрмiї, усiм членам ОУН та повстанцям до вiдома" зазначається, що, незважаючи на складнi умови, боротьба на Закерзоннi буде продовжуватися i, "якщо в новiй обстановцi ми змушенi будемо поменшити свої сили на цьому теренi, то боротьба, однак, i там, куди перейдемо, все одно буде продовжуватися. А рiшення, хто i коли має перейти, видадуть нашi керiвнi органи" [361]. Це звернення сотнi "Бурла-ки" i "Крилача" отримали 6 травня [362]. Далi у "Деннику" пiд числом 19 травня мiститься запис: "К-р Бурлака вернувся iз зустрiчi з Провiдником "Орланом". Справа маршу запроектована, але не вирiшена. Є проект переходу в околицi "Е…" [зашифровано - В.В.], де вiдбудеться реорганiзацiя. Частина, можливо, два вiддiли вiдiйдуть в "амер. зону" [очевидно, американську зону окупацiї Нiмеччини - В.В.], один вiддiл в "Е…", в терен надрайону, решта дiстане вiдповiднi придiли" [363]. Тим часом, Василь Галаса, зважаючи на смерть кур'єра вiд Крайового проводу, вирушає особисто на зустрiч iз Ярославом Старухом. Ось що розповiдає про це сам Галаса: "Коли я вже збирався йти, я зрозумiв, що можу загинути в дорозi. Я не знав, наскiльки затягнеться моя дорога […]. I я написав оцю вiдому записку "Друзi командири "Гром", "Бур", "Крил", "Ласт" [мова йде про "Звернення до командирiв рейдуючих вiддiлiв УПА" [364], датоване 25 травня 1947 року - В.В.]. Це до Ластiвки, Крилача, Бурлаки i Громенка, а самому провiднику "Григоровi"-Гуку Мирославу [окружний Провiдник ОУН Перемищини - В.В.] я сказав: "Вiдправляй!". [365]

Отже, наказ про вiдхiд у рейд сотням видав 25 травня 1947 року особисто заступник Крайового Провiдника ОУН на Закерзоннi Василь Галаса-"Назар". З цього приводу вiн зазначав, що ще в сiчнi 1945 р. мiж ним i Провiдником Старухом вiдбувся розподiл сфер впливу на Закерзоннi, при чому вiн отримав пiвденне Закерзоння, а Старух його пiвнiчнi округи. Кожен з них вирiшував самостiйно усi важливi питання у своїй частинi та нiс цiлковиту вiдповiдальнiсть за стан справ у нiй. Зроблено це було з мiркувань безпеки, зважаючи на важкий зв'язок мiж обома частинами Краю. [366]

Сотнi "Ударники-4" Володимира Щигельського-"Бурлаки", "Ударники-6" Ярослав Коцьолка-"Крилача" та "Ударники-2" Григорiя Янковського-"Ластiвки", що приєдналася до них, отримали цей наказ 30 травня [367]. Вже на наступний день цi три сотнi, об'єднанi для проходження рейду в курiнь на чолi з Володимиром Щигельським-"Бурлакою", потрапили в оточення польських вiйськ. Прорив з нього тривав аж до 22 червня, i до цього часу курiнь звiв 18 великих боїв з поляками [368], що призвели до значних втрат його особового складу. Сотня "Бурлаки" втратила 60 стрiльцiв (станом на 31.05.1947. - 104 бiйцi [369], на 17.06.1947. - 44 бiйцi [370]). З сотень "Крилача" i "Ластiвки" разом залишилося всього 53 стрiльцi (реєстр об'єднаного вiддiлу, включно з цими сотнями, на територiї Словаччини в кiнцi липня 1947 р. - 86 бiйцiв [371]; за час вiд переходу кордону вiддiл втратив, згiдно з "Денником вiддiлу УПА пiд командою "Бурлаки", веденим бунчужним "Буркуном", 11 осiб [372]. Отже, кордон перейшло 97 осiб, з них 44 з сотнi "Бурлаки", решта 53, вiдповiдно, з сотень "Крилача" та "Ластiвки") [373]. За час боїв загинули сотеннi Я.Коцьолко-"Крилач" та Г.Янковський-"Ластiвка", лише пiсля цього почався рейд куреня.

Інша сотня, "Ударники-2", отримала наказ дещо пiзнiше, а саме 12 червня, коли перебувала бiля села Маняви [374]. Дiючи згiдно з наказом, "Громенко" повiв свiй вiддiл на з'єднання з куренем "Бурлаки", проте через велику насиченiсть терену ворожим вiйськом, це йому не вдалося [375].

Тодi ж, у червнi 1947 року, пiд тиском польських вiйськ на територiю Словаччини вiдступила ще одна Закерзонська сотня "Ударники-1" пiд командою Романа Гробельського-"Бродича". Богуш Хньоупек повiдомляє, що вона перейшла кордон 19 червня [376]. Пiдтвердження цього знаходимо в українських та польських джерелах. Зокрема, у звiтi "З дiй УПА на захiдних околицях України пiд поль-ськобольшевицькою окупацiєю" читаємо: "19.06.1947. Сотня к-ра Бродича та частини провiдника Смирного звели завзятий бiй з чесько-бiльшовицькими та польсько-бiльшовицьким вiйськами на територiї Словаччини мiж горою Дзюновець, хребтом Велькi Буковець i горою 1168 м над Скалою" [377]. З польських офiцiйних документiв перебування сотнi "Бродича" 19 червня на теренах Словаччини пiдтверджують "Оперативний наказ №009 ОГ "Вiсла" [378] та "Прот-кол №25 засiдання Державної Комiсiї Безпеки". В останньому читаємо: "У пiдкарпатськiй смузi в пiвденнiй частинi повiту Горлицi й Новий Санч дiяла банда "Романа" [iнший псевдонiм Романа Гробельського - В.В.] з куреня "Рена", яка, пiсля приєднання до неї теренової банди "Смирного", налiчувала близько 120 чоловiк. Останнiм часом банда перейшла на територiю Словаччини, де пiсля боїв її частина залишилася на словацькому теренi з "Романом" i всiма командирами чот, а частина, близько 40 осiб, з одним командиром чоти знову перейшла на територiю Польщi" [379]. Зважаючи на те, що сотня "Бродича" не могла без значних втрат повернутися на Закерзоння, Василь Галаса видав наказ про вiдхiд i цiєї сотнi на Захiд [380], проте, через вiдсутнiсть зв'язку, наказ цей надiйшов з великим запiзненням, про що мова йтиме дещо пiзнiше.

Цiкаву iнформацiю стосовно справи рейдiв мiстить "Доповiдь Управлiння прикордонними вiйськами Українського округу про пересування та дiї банд". Тут читаємо, що, за наказом курiнного Василя Мiзерного-"Рена", "сотнi "Хрiна", "Стаха" i "Бiра" в перших числах червня цього [1947 - В.В.] року з польського виступу вийшли для проходження на постiйне мiсце перебування в зону англо-американської окупацiї. На шляху пересування, в районах Петлин, Мухижики, Трипольський цi сотнi, починаючи з 6 по 22 червня 1947 року, мали 9 бойових зiткнень з польськими i чехо-словацьким вiйськами […]. В результатi втрат i вiдсутностi продбази "Рен" вiдмiнив вiдхiд в англо-американську зону". [381]

Серед документiв українського пiдпiлля авторовi не вдалося знайти жодного, що безпосередньо вказував би на подiбне завдання для цих сотень. Проте польський автор Владiслав Ярнiцкi також стверджує, що десь у кiнцi червня 1947 року сотнi "Бiра", "Хрiна" i "Стаха" спробували пробитися на територiю Словаччини i, лише втративши велику кiлькiсть бiйцiв, змушенi були рушити до кордону СРСР [382]. Власне, виходячи iз подiбних аргументiв, автор цих рядкiв в однiй iз своїх публiкацiї висловив думку про те, що, ймовiрно, на-каз пробиватися рейдом на Захiд отримали всi 8 сотень Тактичного Вiдтинка УПА "Лемко": "Громенка", "Бурлаки", "Крилача", "Ластiв-ки", "Бродича", "Бiра", "Хрiна" й "Стаха" [383]. Проте, дещо пiзнiше, Василь Галаса вказав на сумнiвнiсть такого факту, бо вiн був невiдомий йому. Зважаючи на те, що Галаса як заступник Провiдника ОУН на Закерзоннi безпосередньо вiдповiдав за справу переходу сотень УПА на Захiд, його твердження можна вважати найбiльш авторитетним у з'ясуваннi цiєї справи. Спроби ж переходу вищезгаданими сотнями кордону зi Словаччиною можна тодi пояснити з тактичних мiркувань, тобто намаганням уникнути сутички з ворогом.

Як бачимо, справа з'ясування передумов переходу сотень УПА на Захiд є досить важкою i заплутаною, пояснюється це, зокрема, екстремальними умовами, в яких вiдбувався сам перехiд.

Поляки сподiвалися вiдходу частин УПА пiд їх тиском на терени Чехословаччини та СРСР i попередили цi держави про таку можливiсть. В листi мiнiстра оборони Польщi Жимерського до свого колеги в ЧСР Свободи зазначається: "Уряд Польщi вирiшив остаточно очистити вiд фашистських банд УПА прикордонний польсько-чехословацький терен вiд лiнiї Новий Санч - Стара Любовня до кордону СРСР. У зв'язку з цим виникає побоювання, що пiд час цiєї акцiї небажанi елементи проникатимуть на територiю Чехословаччини. Прошу Вас, пане мiнiстре, спричинитися до якнайсуворiшого закриття кордону на згаданому вiдтинку". [384] Аналогiчного листа отримав i мiнiстр оборони СРСР генерал Булганiн [385]. До кiнця квiтня 1947 року польський уряд отримав вiдповiднi запевнення з росiйського та чеського боку. A 7 травня було пiдписано у Варшавi договiр, що згодом став широковiдомим на Заходi, про ведення спiльної боротьби з УПА вiйськами Польщi, Чехословаччини та СРСР [386]. Аж 28 червня 1947 року представники двох перших держав пiдписали "Директиви про взаємодiю польських i чеських частин у боротьбi з бандами УПА", що конкретизували i уточнювали форми спiвпрацi". Для боротьби з вiддiлами УПА, якi перетинали кордон як з польського, так i з чеського боку видiлялися так званi ударнi батальйони, що могли переходити кордон i дiяти на теренах сусiднiх держав, пiдпорядковуючись тодi командуванню країни, на територiю якої переходили [387]. Про те, як втiлювалися цi постанови в життя, можна прочитати в книзi Іґнацiя Блюма: "На пiдставi домовленостей з прикордонниками ЧСР з'явилася можливiсть вислання на їх територiю груп для боротьби з УПА. У випадку виявлення банди, польськi вiддiли повиннi були провести збiр iнформацiї про мiсце перебування групи УПА, оточити систему її обсерва-цiйних пунктiв i засiдок, натомiсть чехословацька група мала рушити до мiсця її постою i безпосереднiм нападом злiквiдувати банду" [388]. Тобто реальна спiвпраця польських i чеських прикордонникiв почалася з кiнця червня. В другiй половинi червня, як вказує Ярнiцкi, поляки втратили контакт з сотнями "Громенка", "Бурлаки" й "Бродича". Тож не дивно, що сотня "Громенка" 17 червня [389], сотня "Бродича" 19 червня та курiнь "Бурлаки" 22 червня [390] перейшли кордон без жодних сутичок.

Загалом, на кiнець червня на терени Словаччини перейшли: сотня "Ударники-4", об'єднана з сотнями "Ударники-6" та "Ударники-7", пiд командою Володимира Щигельського-"Бурлаки" - разом 97 осiб, сотня "Ударники-2" пiд командою Михайла Дуди-"Громенка" - 120 осiб [391] та сотня "Ударники-1" пiд командою Романа Гробельського-"Бродича" - 80 осiб, що загалом становило 277 воякiв УПА. Польськi документи подають занижену кiлькiсть учасникiв рейду, зокрема, в "Пiдрахунку сил УПА […] 1.04-23.07.1947" вказується, що на територiї Чехословаччини по дорозi до Австрiї зафiксовано 160 бiйцiв УПА [392]. На думку автора, ця цифра є свiдомо занижена. Адже попереднi звiти з дiяльностi ОГ "Вiсла" стверджували остаточну лiквiдацiю рейдуючих сотень ще на Закерзоннi. Із цих документiв ця цифра перейшла i в польську iсторичну лiтературу [393]. Вацлав Славiк, навпаки, подає завищену цифру - 500 бiйцiв УПА. Як i в попередньому випадку, зроблено це свiдомо, з метою виправдати значнi втрати чеського вiйська, що так i не змогло злiквiдувати рейдуючi вiддiли.

Отже, першою, як уже зазначалося, на теренах Словаччини опинилася сотня Михайла Дуди-"Громенка", яка була досить добре озброєна, зокрема, мала десять легких кулеметiв та багато автоматiв [394]. Незважаючи на те, що ще 13 червня 1947 року Мiнiстерство Внутрiшнiх Справ ЧСР направило на терени Схiдної Словаччини близько 1000 службовцiв СНБ, повстанцям вдавалося минати зустрiчей з ними i, непомiтно для чехiв, просуватися все далi вглиб країни. В результатi чехи довгий час взагалi не знали про перебування на їх територiї вiддiлу УПА. Щойно 19 червня мiнiстр внутрiшнiх справ Вацлав Носек оголосив, що до цього моменту бандерiвцi зумiли проникнути аж до Спiської Нової Весi [395]. Як згадує командир сотнi Михайло Дуда, просування вiддiлу було значно полегшене приязним ставленням до воякiв УПА мiсцевого населення. "Наш рейдуючий вiддiл, - пише вiн, - здобував собi симпатiї в кожнiм вiдвiдуванiм словацькiм селi. В деяких селах свiдома словацька молодь горнулася до нас з проханням прийняти її до вiддiлу. Я мусiв вiдмовляти, бо не мав щодо цього вiдповiдних наказiв". [396] Вацлав Славiк, книга якого вiдзначається особливою антипатiєю до УПА, змушений був, однак, визнавати, що повстанцi мали "значну пiдтримку цивiльного населення, i бої проти них були безрезультатними" [397]. В iншому мiсцi вiн писав: "Зрадницькi реакцiйнi верстви, розсiянi по рiзних мiсцях, поширювали мiж простим населенням iнформацiю про те, що братська допомога, яка прийшла з чеських земель, зважаючи на зростаючу бандерiвську загрозу була початком "нової окупацiї". I мiж простими людьми знайшлися люди, особливо в Схiднiй Словаччинi, де ще жив мiф про Шугая [Микола Шугай народний герой Словаччини, ватажок мiсцевих "опришкiвських" загонiв - В.В.], котрi допомогу бандерiвцям прирiвнювали до спiвчуття бiдним, переслiдуваним жандармами" [398].

Але вже незабаром почалися бої з загонами СНБ та чеської армiї. Одна з перших збройних сутичок сотнi "Громенка" в час рейду вiдбулася в селi Папiн. Там же повстанцi вперше на словацькiй землi втратили свого товариша [399]. Чеський уряд, очевидно, пiд тиском Москви, почав докладати щораз бiльших зусиль, щоб не пропустити рейдуючi вiддiли через свою територiю. Мiнiстерство оборони видало наказ про включення до спецiально створеної для боротьби з УПА частини "Теплiце" трьох батальйонiв з випускникiв офiцерських шкiл в Кошицях, Брнi i Клатовi. Вони отримали, вiдповiдно, назви "Тигр", "Рись" i "Лев". До них приєднано батальйон "Орел", що разом становило 2000 солдат [400]. Але чехам знову давалася взнаки вiдсутнiсть досвiду у боротьбi з партизанами. Наприклад, в бою при Руських Пеклянах, незважаючи на чисельну перевагу, вони втратили 4 солдат вбитими, 16 пораненими.

Як пише про смерть своїх воякiв Хньоупек, вони "загинули перш, нiж побачили бандерiвцiв, а не те, що в них вистрiлили". [401] Вацлав Славiк зазначав з цього приводу: "Спершу бої були дуже важкi. Нашвидкуруч скликанi пiдроздiли йшли в тi мiсця, де вже були бандерiвцi, часто вже через двi години пiсля прибуття, коли вони лише знайомилися з мiсцевiстю, мали зустрiч з ворогом, який знав територiю i мав своїх помiчникiв у найвпливовiших верствах мiсцевого словацького суспiльства". [402]

Вже четвертого липня кiлькiсть воякiв, кинутих для боротьби з УПА, було збiльшено до 4331 людини, з того 3271 солдатiв армiї i 1060 членiв СНБ [403]. Крiм того, вже проведено реорганiзацiю частини "Теплiце". Її перетворено на переслiдувальну частину i переслiдування рейдуючих вiддiлiв по всiй територiї Чехословаччини залишили виключнО в її компетенцiї. До цiєї частини включено, окрiм батальйонiв "Тигр", "Рись", "Лев", "Орел", спецiальний загiн "Сокiл" з 14 чот, два батальйони "Явiр" i "Осика" з полку "Словаччина", авiацiйний вiддiл з 7 лiтакiв "Кобра", разом - 6939 осiб". [404] Почали проводитися плановi блокади сiл, дорiг, рiчкових переправ. На початку липня начальники тих окресiв, на терени яких дiсталися вже повстанськi вiддiли, отримали наступнi накази вiд вiйськового командування:

"1. Запровадити комендантську годину в ресторанах та iнших людних мiсцях.

2. Обмежити рух населення поза власними житлами в нiчний час […].

3. Заборонити розкладання вогнiв в межах сiл i, особливо, в лiсах, зважаючи на те, що вiйськова авiацiя, шукаючи банд УПА, виявляє їх вогнi i такi виявленi вогнi буде обстрiлювати i бомбардувати […].

4. Також вимагаємо, щоб будо видано наказ органам безпеки проводити частi облави пiдозрiлих сiл i хуторiв, як i контроль потягiв та автомобiлiв […].

5. Вимагаємо, щоб в селах i хуторах Вашого окресу мiсцеве населення стерегло їх, озброєне хоча б мисливською зброєю". [405]

Повстанцi змушенi були просуватися майже виключно вночi, переховуючись протягом дня у лiсах. За iнформацiєю старшин "Громенкової" сотнi, поданою америкгiнцям, при пересуваннi вони зустрiли настiльки великий спротив, що подальший маршрут, починаючи вiд Стропкова, "через центр Словаччини, тобто Пря-шiв, Спiська Нова Весь, Ружемберок, Турчанський, обiцяв бути невпинним боєм. Сильний опiр був стрiнутий зi сторони чеської армiї, загонiв СНБ i озброєних чеських цивiлiв. Велика i сильно озброєна чеська армiя та загони СНБ прочiсували лiси, перекривали дороги i били повстанцiв з мортир, кулеметiв та гранатометiв" [406]. 30 червня в долинi рiки Топля вiддiл натрапив на чеське вiйсько, хоч йому i вдалося вiдiрватися вiд переслiдування, проте втрати були значними - 20 бiйцiв [407]. Настутший великий бiй вiдбувся бiля села Вернер 15 липня. Повстанцi втратили ще 6 товаришiв вбитими, крiм того, 4 з них, включно з командиром, були пораненi [408]. Проте рейд продовжувався, i вже на наступний день, згiдно розвiдувальних iнформацiй, сотнi вдалося вирватися з оточення в теренi Грабушiце-Вернер в пiвденно-захiдному напрямку до Кралової Голi [409]. Згiдно наказу ВО "Теплiце", зважаючи на те, що сотнi "Громенка" i "Бурлаки" просунулися далi на захiд, штаб цiєї частини було переведено до Банської Бистрицi [410].

Численнi бої не тiльки призводили до загибелi чи поранення повстанцiв, вони також були причиною знесилення й частини неушкоджених бiйцiв. До друuої половини липня в сотнi вже було досить багато поранених та немiчних бiйцiв, нездатних продовжувати марш на захiд, а тому 19 липня в теренi Велька Вапенiца було залишено 15 з них [411]. Поряд з немiчними вояками залишили записку такого змiсту: "Чехословацькому Червоному Хресту! Просимо Вас, щоб Ви з нашим раненим вояком, котрого поранили вашi вояки, заопiкувалися i обiйшлися з ним так, як ми обходилися з Вашими бранцями. Українськi Повстанцi" [412]. Ще бiльшi труднощi очiкували повстанцiв на територiї Чехiї. "Коли ще кiлька днiв тому на словацькiй територiї, - згадує учасник цих подiй Юрiй Борець, - сотня Громенка почувала себе, як в Українi, легко отримуючи харчi вiд прихильно наставлених словакiв, то на чеському боцi вiдчула явну ворожiсть" [413]. Моравiйський кордон нарештi був досягнутий групою з 80 осiб, i похiд далi продовжувався через гiрську пiвденну частину провiнцiї шляхом через Бо-сковiце - Корiтчан - Ельбеншутц - Ярменiте - Датшiтц. "Протягом цiєї частини рейду, - вказували потiм повстанцi, - цивiльне населення проявило настiльки вороже ставлення, що в багатьох випадках повстанцям доводилося вiдбивати озброєних чехiв. В Яшiбесi 15 цивiльних влаштували засiдку i вбили кiлькох повстанцiв. З кожним днем ставало важче забезпечувати запаси їжi та медикаменти, що спричинило голодування та багато захворювань, i склад сотнi помiтно зменшився" [414].

Тим не менше, в кiнцi липня - на початку серпня сотнi "Громенка" вдалося вiдв'язатися вiд переслiдуючих вiддiлiв чехословацької армiї. В розвiдувальних звiтах з того часу все частiше з'являється запис про те, що даних про дiяльнiсть i мiсцезнаходження цiєї сотнi немає. Остання iнформацiя iз звiту з 14 до 21 серпня повiдомляє про наявнiсть групи "Громенка" в теренах мiста Брно [415].

Отже, фактично уникнувши переслiдування, вiддiл просувався все далi на захiд i 6 серпня бiля села Лядце Швожа перейшов рiку Мораву, a 17 серпня вже квартирував недалеко мiста Брна, на околицях села Яструбiце [416]. З метою дезорiєнтацiї ворога вирiшено обходити мiсто двома групами, одна, на чолi з сотенним, рушила на пiвдень, iнша - на пiвнiч. Мiсце зустрiчi було призначене в Баварiї на 9-11 вересня.

"24 серпня, - читаємо в мемуарах командира сотнi, - вiддiл прибув пiд село Артолєц, недалеко мiста Нова Бистриця. Звiдси лишалося до чесько-австрiйського кордону не бiльше, як 6 кiлометрiв" [417]. Тiєї ж ночi вiддiл перейшов його i денний постiй вiдбув уже поблизу австрiйського села Айгрiн. Повстанцi були переконанi, що знаходяться в американськiй зонi окупацiї, i лише вiд мiсцевого населення дiзналися, що вони в радянському секторi. [418]

"Австрiйцi, - згадує Борець, - прийняли нас непогано, дивуючись, як ми пройшли, бо вони читали, що чехи нас розбили. Але й тут панували бiльшовицькi орди Червоної Армiї, довiдавшись про нас, вони колонами їхали до мiста Фрайштадт, наступного дня до мiста Рорбах" [419]. Проте "Громенко" вирiшив краще обережно рухатися через радянський сектор Австрiї, нiж повертатися до Чехословаччини. "Використовуючи прикриття лiсiв та горбистих мiсцевостей, минаючи всi населенi пункти, крiм маленьких сiл, тримаючись поблизу австро-чеського кордону, сотня йшла через Бадiшен, Голенштайн, Райхенбах, Оберлiрхен, Рорбах, Пiльсткiн i нарештi 10 вересня перейшла в зону [Нiмеччини - В.В.], окуповану ГЛТА" [420]. В лiсi вiддiл повстанцiв, що пiсля численних боїв нараховував уже 36 бiйцiв, був до тих пiр, поки вони не переконалися, що перебуваютьтаки в американськiй зонi. Вiдтак, 11 вересня о 8.30 ранку сотня "Ударники-2" урочисто здала зброю воякам 8-го Констабулярного загону окупацiйних вiйськ США [421]. Сотня була першою з повстанських вiддiлiв, що пробилися за "залiзну завiсу", i єдиною, якiй вдалося зробити це органiзовано, не втративши цiлiснiсть бойової одиницi.

Вiддiл Володимира Щигельського-"Бурлаки" перейшов на Словаччину на п'ять днiв пiзнiше "Громенкового" в околицях села Телеповець. Перехiд кордону, як зазначалося, вiдбувся без жодних сутичок. Ян Фiала пояснює цей факт недобросовiснiстю деяких словацьких командирiв прикордонної сторожi, якi не намагалися навiть зупинити українських повстанцiв. [422] Озброєння вiддiлу, що перейшов кордон, складали 10-12 кулеметiв ДТ, 20-25 автоматiв ППС, 20-30 пiстолетiв. [423] Проте, за час боїв на Закерзоннi, при проривi з оточення, вiддiл витратив фактично всi набої та гранати, а тому повстанцi змушенi були здобувати собi амунiцiю в ходi маршу по територiї Чехословаччини. [424] Окрiм того, просування ускладнювалося ще й тим, що, пiсля успiшного проходження певними теренами сотнi "Громенка", яка розпочала свiй рейд швидше, контроль за ними посилювався. Але був й iнший момент, що дозволяв українським повстанцям почуватися на словацькiй територiї вiльнiше, нiж на захопленому вже тодi поляками Закерзоннi. Цим моментом було приязне ставлення до воякiв УПА цивiльного словацького населення та пiдтримка з його боку. На цьому ж фактi наголошує Мирослав Дуда, один з командирiв чехословацьких антиповстанських акцiй, який у своєму звiтi писав: "Цивiльне населення Схiдної Словаччини, особливо українцi, пiдтримують банди, надаючи їм харчi, iнформацiю про присутнiсть частин безпеки i знайомлячи їх з мiсцевими теренами" [425]. Цiкавий випадок, що характеризує вiдносини мiж словаками i українськими повстанцями, розповiдає у своїх свiдченнях Володимир Щигельський: 1-го липня, пiсля розмов зi священиком та селянами в селi Ґрубов, словаки запросили українських повстанцiв на весiлля, де вони "танцювали i спiвали з мiсцевими дiвчатами" [426].

В результатi, першi днi перебування на Словаччинi були досить спокiйними i дозволили стрiльцям вiдпочити та набратися сил пiсля нещодавнiх щоденних боїв з поляками. Врештi, вони могли трохи вiдгодуватися, адже перед тим, на територiї Закерзоння протягом чотирнадцяти днiв харчувалися тiльки лiсовими плодами [427]. "Поволi забуваються страшнi днi кривавого рейду по Польщi, - писав бунчужний "Буркун" в хронiцi вiддiлу, - поволi приходимо до сил. Як останнiм часом в Польщi кожний почав тратити надiю i думати лише, в котрому мiсцi ляже на вiчний спочинок, так тепер кожен свято вiрить у нашу перемогу, в краще завтра, i вiрить, що нема в свiтi нiчого неможливого до виконання". [428]

До середини липня вiддiлу вдавалося просуватися практично без жодних сутичок. Тим часом, 13-го липня чехословацька влада, занепокоєна впевненим просуванням вiддiлiв УПА, вiдправляє на боротьбу з ними 5640 воякiв, з них 1339 осiб - службовцi СНБ3. Ведучи своїх воякiв невiдомими теренами, серед великої кiлькостi ворожих вiйськ, Володимир Щигельський проявив великий талант тактика партизанської боротьби. Ось як описує просування повстанського вiддiлу пiд командою "Бурлаки" Вацлав Славiк: "Його група з 50 осiб [так в текстi, а насправдi, на той час вона нараховувала понад 80 воякiв - В.В.] переходила так, що залишала слiди, нiби проходило троє людей. Вночi вони прослизали нашими позицiями у формi довгої змiї, тримаючись за руки. При необхiдностi, звертали лiворуч чи праворуч, або назад, звиваючись, як змiя" [429]. Таким чином зустрiчей з вiйськом вдавалося уникати. До прикладу, учасник протиповстанських акцiй Богуш Хньоупек наводить цiкавий факт: бiля Кралової гори чеськi вояки спали за 200 метрiв вiд повстанців. [430]

Але з кожним днем ситуацiя погiршувалася. "Вiйсько почало не тiльки обсаджувати села, - згадує сотенний "Бурлака", - але й лiси, рiки, дороги i навiть лiсовi стежки. До того часу ми поповнювали собi провiант молоком i сиром iз шалашiв, що знаходилися в горах. Вiйсько зорiєнтувалося i розпорядилося, щоб усi пастухи розiйшлися до сiл. Почалась бiда i знову голод. Знову кiлька разiв потрапляли в оточення, з якого мусили пробиватися. Марш горами був дуже важким i виснажливим. Десятки кiлометрiв бiльше проходили, щоб минати вiйськовi позицiї". [431]

Поруч з посиленням вiйськового контролю за територiєю, чехословацький уряд розпочинає активну пропагандистську кампанiю з метою зупинити рейдуючi вiддiли. Видруковано i масово поширювано спецiальну листiвку "Заклик до членiв Української Повстанської Армiї" та так звану "Приґлашку", що мала б слугувати перепусткою до вiйськових комендатур для тих повстанцiв, що вирiшили здатися чехам. [432]

Уникати боїв ставало неможливо, i в теренах Лучки вiдбувся бiй, в результатi якого "Бурлака" вiдступив, маючи двох поранених [433]. 5-го серпня на Лупчанськiй Маґурi вiдбулась одна з бiльших сутичок мiж бурлакiвцями i курсантами офiцерських шкiл. Ось що розповiдає про цей бiй сам командир "Бурлака": "Перед полуднем 5-го серпня вирушили ми на Лупчанську Маґуру. Вiдпочивали на краю лiсу […]. Я оглядав терен на Нiмецьку Лупчу тому, що хотiв вночi перейти туди на пiвнiч. З лiсу до лiсничiвки На Вршкох вийшла чота воякiв кiлькiстю 17 курсантiв. Помiтили рух в нашому таборi. Коли я повернувся до сотнi, побачив, що чота курсантiв є на вiдстанi 30-50 метрiв вiд нашого постою. Так як я думав, що за чотою iде сильнiше вiйсько, й не мав часу вiдступати до лiсу, то висунув кулемет другої чоти на переднiй край лiсу i дав наказ першому роєвi другої чоти вiдкрити вогонь. Першим почав стрiляти кулемет першої чоти, яки й був праворуч вiд загону воякiв, а коли загiн пересунувся на протилежний схил в пiвнiчно-схiдному напрямi, почав стрiляти i кулемет другої чоти. Вiйськовий загiн вiдповiдав на стрiлянину дуже слабо. На бойовищi залишилося шiсть мертвих курсантiв i три важко пораненi. Решта вiдступила як в напрямi, з якого прийшли, так i в пiвнiчному напрямi. У власному вiддiлi втрат не мав. Пiсля бою дав перев'язати поранених воякiв […]. Вiдтягнув вiддiл, перш за все, на кiлометр на захiд, потiм великим пiвколом на пiвдень, на схiд, i знову великим пiвколом на пiвнiч, аж на край лiсу, що простягається до Нiмецької Лупчi i Мелатiни". [434] За твердженням Яна Фiали, цей бiй i загибель шести курсантiв були найбiльшою невдачею чехословацької армiї в акцiї 1947 року. [435]

В серединi серпня 1947 року вiддiл "Бурлаки" вийшов в долину рiки Baґ. Тут на допомогу чехам прийшла сама природа: рiки Baґ i Орава вийшли з берегiв, утворивши для повстанцiв практично нездоланну перешкоду. Єдиний можливий шлях переходу через рiки на захiд перекрив полк "Словаччина" [436]. Кiлькiсть воякiв армiї та служби безпеки (СНБ), залучена до антиповстанських акцiй зросла до 15304 солдат [437]. Крiм того, пiсля бою на Маґурi Лупчi, командуючий генерал Юлiуш Носко вирiшив практично облишити переслiдування сотнi "Громенка" i зосередити всi сили на розбиттi бурлакiвцiв. [438]

Командування "Теплiце" виявило мiсцезнаходження сотнi "Бурлаки", i до 14-го серпня її вiйськами було повнiстю оточено пiвнiчну частину Малої Фатри (Фатранський Крiвань) на правому березi Baґy no лiнiї Варiн - Бела - Терхова - Зазрiва - Парнiца - Шутово - Турани - Врутки - Стречно - Варiн. До оточуючих частин для посилення були залученi танки. Лiнiя оточення на той момент становила 75 кiлометрiв. [439]

Просуватися далi цiлiсним вiддiлом ставало просто неможливим. Нелегко Володимировi Щигельському було зважитися на його подiл, розумiючи, що вiн як командир вiдповiдає за життя всiх своїх воякiв, i сотенний ще деякий час вагався. Ось запис, зроблений власноручно командиром вiддiлу 15-го серпня: "Роздумую на всi лади i приходжу до переконання, що найкраще було б подiлити вiддiл на малi групи, однак, жаль менi хлопцiв, з якими вже так багато перейшов, i якi вже так багато мають за собою. Одначе, щось треба робити, бо далi рейдувати цiлiстю в напрямку, про який ворог вже досконало знає, не дається. О годинi 16-тiй роблю вiдправу почту i чотових, пiд час якої ще нiчого не вирiшую. Розбираю справу з усiх сторiн i вирiшую ще зробити вiдправу ройових. О годинi 22-гiй сходимо на пiдгiрок i варимо їсти. Сон не береться". [440]

А 16-го серпня, тобто вже на наступний день, "Бурлака" остаточно приймає рiшення про подiл вiддiлу, який на той час нараховував 68 бiйцiв, на сiм окремих груп [441]. Ґжеґож Мотика у своїй статтi "Рейд через Чехословаччину" вказує на розпущення сотнi як на помилковий захiд "Бурлаки". Свою думку польський iсторик аргументує наступними чином: "Його [Володимира Щигельського - В.В.] рiшення справило на воякiв пригноблююче враження. Звиклi до виконування наказiв, раптом мусили самi приймати стратегiчнi рiшення" [442]. Хотiлося б не погодитися iз цiєю думкою. Вважаю, що подiл вiддiлу в ситуацiї, що склалася, а саме при надзвичайному насиченнi терену ворожим вiйськом, був, напевно, таки єдино можливим виходом. Бiльш того, на мою думку, рiшення це слiд було прийняти навiть ще швидше, що б врятувало бiйцiв вiд бiльших. жертв. Врештi, доказом слушностi подiлу сотнi може служити той аргумент, що частинi її бiйцiв вдалося-таки пробитися на Захiд.

Бої чеської армiї та загонiв СНБ iз повстанськими вiддiлами, якi вперше дiсталися теренiв Чехiї, викликали панiку в країнi. Про УПА заговорили не тiльки газети та радiо, але й члени уряду та парламентарi Чехословаччини. Особливо в нагнiтаннi панiки "вiдзначилися" представники Комунiстичної партiї, якi почали кричати про змову Демократичної партiї (опозицiйної до комунiстiв) i бандерiвцiв з метою повалити iснуючий суспiльний лад. [443]

18-19 серпня в Братиславi вiдбулась конференцiя Союзу Словацьких партизан, яка постановила домагатися вiд влади долучення їх до боротьби з вiддiлами УПА [444]. Загальна iстерiя довкола "бандерiвського питання" в країнi спонукала владу кидати проти нечисленних повстанських вiддiлiв все бiльшi i бiльшi сили. В результатi, за iнформацiєю Богуша Хньоупека, оточення повстанцiв було настiльки щiльним, що на кожних чотири метри припадало по одному вояковi. [445]

28-го серпня командування вiйськ оточення востаннє змiнило їхню дислокацiю, в результатi чого кiльце довкола "Бурлаки" було зменшено на 40 кiлометрiв [446]. У повстанцiв швидко закiнчилися продуктовi запаси, можливостi поповнити їх не було жодної. Почався голод.

В нiч з 3-го на 4-те вересня Володимир Щигельський-"Бурлака", разом iз чотирма iншими членами своєї групи, потрапив у полон [447]. Захоплення в полон "Бурлаки" чехи вважали великою перемогою для себе. Того ж дня командувач "Теплiце" Юлiуш Носко привiтав з успiшним завершенням операцiї "всiх офiцерiв, ротмiстрiв, курсантiв, воякiв, всiх службовцiв СНБ, пiдпорядкованих Теплiце, якi в шеститижневих бойових умовах успiшно завершили лiквiдацiю банди Бурлаки" [448]. Ян Фiала писав з цього приводу: "Розбиття найнебезпечнiшої сотнi "Бурлаки" i взяття в полон її командира було найвизначнiшим успiхом чехословацької армiї в боях проти УПА в 1947 роцi i одночасно воно творило його вершину". [449] Цей же автор далi подає: "Вплив бандерiвського руху на нашу внутрiшню ситуацiю значно ослаб пiсля лiквiдацiї сотнi "Бурлаки" i його штабу". [450]

З ув'язненням Володимира Щигельського акцiя "очищення" територiй ще бiльше посилилася. 22 вересня до неї пiдключено партизанськi загони чисельнiстю 3630 воякiв [451]. Незважаючи на це, частинi стрiльцiв з сотнi "Бурлаки" вдалося поодиноко чи дрiбними групами перейти до американської зони окупацiї Нiмеччини. Серед цих повстанцiв була й група бунчужного "Буркуна", що принесла з собою на Захiд хронiку своєї сотнi та iншi цiннi документи i свiтлини.

Найменше iнформацiї є про рейд на Захiд сотнi Романа Гробельського-"Бродича". Невелика кiлькiсть вищезгаданих матерiалiв констатує лише сам факт проведення такого рейду сотнею. Поодинокими джерелами про участь цього вiддiлу в акцiї є спогади його стрiльця Івана Дмитрика, ройового Івана Гарасимiва-"Палiя" та книга Богуша Хньоупека. Тут слiд також зазначити, що багато уваги названiй сотнi придiлив i Владiслав Ярнiцкi в книгах "Спалена земля" i "В погонi за Бурлакою", проте цей автор, який i в iнших мiсцях у своїх творах надавав перевагу художньому вимислу над правдою, в цьому випадку скотився до вiдвертого фантазування. По-перше, вiн, наперекiр усiм джерелам, розповiдає про спiльний рейд сотень "Бурлаки", "Бродича" й "Громенка" [452]. По-друге, згiдно з Ярнiцкiм, "Громенко" з "Бродичем" рушили на територiю Угорщини, куди перейшли 10-11 вересня 1947 року i де саме останнiй потрапив в полон за 15 кiлометрiв вiд австрiйського кордону [453]. В книзi "В погонi за Бурлакою" "Бродич" взагалi проривається до австрiйського кордону на викраденiй вантажiвцi "Бедфорд", що зроблено, безперечно, для загострення сюжету книги. [454]

Реальна iсторiя рейду цiєї сотнi була не менш драматичною. Отже, як уже вказувалося, наказ про вiдхiд цiєї сотнi на Захiд був виданий ще в травнi 1947 року. Проте Роман Гробельський отримав цей наказ, через вiдсутнiсть зв'язку, щойно в серпнi того ж року. До того часу вiддiл постiйно маневрував по теренах Словаччини та Польщi, уникаючи нищiвного удару ворога. Ось що розповiдає про перехiд вiддiлу "Бродича" на терени Словаччини учасниця цих подiй, провiдниця надрайону ОУН в Захiднiй Лемкiвщинi Ірина Тимочко-"Христя": "Вночi з 18 на 19 [червня - В.В.] всi разом - сотня, працiвники, пiдпiльники, боївки переправилися через рiку (границю) Попрада i знайшлись на територiї Чехословаччини. Польське вiйсько i погранзастави iшли в погоню, а заалярмованi чеськi вiйська п'ять разiв того дня атакували, робили засiдки, i, все-таки, вiддiловi вдалося майже без втрат вiдiрватися вiд ворога. В околицях старої Любовнi маневрували 4-5 днiв завдяки прихильностi словакiв". [455] Проте вже незабаром почалися постiйнi бої повстанського вiддiлу iз загонами чехословацької армiї. Як згадує ройовий сотнi Іван Гарасимiв-"Палiй", повстанцi пiсля кiлькох днiв перебування на словацькiй територiї почали готуватися до повер-нення на терени Лемкiвщини, проте при спробi переходу кордону в зворотньому напрямку, сотня зiткнулася iз силами чехiв та полякiв. "Почалося пекло, до якого ми були готовi. - Читаємо у спогадах цього ройового. - Стрiлянина i крики лунали з усiх сторiн. Виявилося, що ми вже оточенi. На наше щастя, вороже пiвколо було широко розтягнене, бо ворог не знав, в котрому саме мiсцi ми перебуваємо. До польського кордону нам не було чого пхатися, бо там окопалися чехи, а з друтого боку - поляки. Наш командир намiтив плян дальшого бою. "Наступати на пiвдень i прориватися в глиб Словаччини!" - Пiшов по лiсi наказ сотенного. Ворог стрiляв наослiп, бо нас не бачив. Ми пiдiйшли вгору, на край лiсу. Тут нас густо обстрiляли чехи, котрi встигли зайняти якiсь старi окопи […]. Завзятий бiй тривав коротко. Кiльце було прорване. Через широ-ку поляну ми перебiгли в невеличкий лiсок, що був уже за поляною i також за горбом. Ворожi розстрiльнi залишилися за нами. їхнi стрiли все ще було чути, але вони нас не разили. На побоєвищі залишили ми двох наших друзiв i чеських та польських убитих". [456] На цьому не закiнчилися бої сотнi, в одному з них було майже розбито чоту "Корпа", командира її захоплено в полон. Врештi, 7 липня сотня "Бродича" знову перейшла на Лемкiвщину. Тодi ж вiдiйшла вiд сотнi для налагодження зв'язку з командуванням провiдниця "Христя" [457]. Для полегшення маневру на цих теренах, сотню було роздiлено на двi чоти: "Дороша", разом з якою залишився Гробельський, та "Урала" (став на мiсце "Корпа"), що повиннi були дiяти самостiйно.

Орiєнтовно 10 липня "Христя" отримала наказ, спочатку вiд Василя Галаси-"Орлана", а потiм ще вiд курiнного Василя Мiзерного-"Рена", про вiдхiд вiддiлу "Бродича" на Захiд. Протягом дов-гого часу вона намагалася передати цей наказ сотнi [458]. Врештi, в кiнцi серпня, "Дорошова" чота отримала по вiдновленому зв'язку наказ про рейд. "На шостий день нашого маршу, - читаємо в спогадах "Палiя" про спроби сотнi нав'язати контакт, - ми перейшли через рiчку Ропа мiж селами Лосє та Устя Руське […]. Цiлий день ми пересидiли в лiсi над Лосєм. Пiзно по обiдi сотенний пiслав стрiльцiв перевiрити поштову скриньку, що мала бути десь недалеко вiд нас. Цим разом ходили недаремно. Сотенний одержав записку вiд надрайонової Захiдної Лемкiвщини - "Христi". В записцi було сказано приблизно так: справа вiддiлiв УПА на Закерзоннi розв'язана. Прямуйте на Захiд, на Вiдень або Лiнц. Дальшi iнформацiї одержите на мiсцi вашого прибуття". [459]

Деякий час Роман Гробельський пробував зв'язатися з другою чотою своєї сотнi, щоб передати їй наказ, проте це не вдалося, i вiн змушений був вирушати. Його вiддiл нараховував разом iз кiлькома членами цивiльної сiтки, що приєдналися до нього, 60 осiб [460]. Рухатися "Бродич" вирiшив iншим, нiж його попередники, шляхом, а саме через терени Польщi по пiвнiчних схилах Бескиду аж до рiк Орава i Тешiнська, а потiм перейти на Моравiю. Причиною цього був такий великий розмах протиповстанської акцiї у Словаччинi, що про неї було вiдомо навiть українським повстанцям Лемкiвщини.

Вирушив вiддiл 2 вересня i рухався польськими землями два тижнi. Зважаючи на велику насиченiсть терену ворожими вiйськами, вирiшили роздiлитися на дрiбнi групи, що й було проведено недалеко вiд прикордонного мiстечка Вiсла [461]. Окремi вiддiли перейшли кордон бiля Яблункового i Мостiв, сталося це в нiч з 26 на 27 вересня [462]. Довгий час повстанцi не зустрiчали вiйська i спокiйно переправилися через рiку Мораву. Лише при Моравськiй Требовiй сталася невелика сутичка, з якої, однак, вдалося вибратися без втрат. Але подальше просування воякiв УПА було ускладнене негативним ставленням до них прокомунiстично налаштованих чехiв. Окремим членам сотнi "Бродича" вдалося-таки дiйти до Нiмеччини, але командира чекала iнша доля. 30 жовтня 1947 року в селi Коругев бiля Полiчки вiн був захоплений у полон. [463]

Чота "Урала", що ще залишалася на Закерзоннi пiсля вiдходу "Бродича", десь на початку вересня також отримала наказ про рейд. Ось, що читаємо про це в мемуарах її стрiльця Івана Дмитрика: "У першi днi вересня по новому зв'язку до табору прийшла провiдниця Христя i кiлька зв'язкових вiд курiнного Рена. Вони принесли нам естафету з наказом iти на Захiд. На збiрцi чоти було вiдчитано три накази. Вони були датованi три мiсяцi назад. Вiд УГВР за пiдписом ген. Тараса Чупринки стояло, що рiшенням Головного Проводу УГВР висилаються сотнi iз Закерзоння, аж за кордон в американську зону Нiмеччини, вiд вiйськового штабу УПА на Закерзоннi про невiдкладний марш йашої сотнi на Захiд, вiд курiнного Рена - iнструктаж i прощальний лист" [464]. Чота "Урала" в кiлькостi 40 бiйцiв для полегшення проходження маршруту з самого початку рейду роздiлилася на 5 груп, що проходили його самостiйно.

За даними Дмитрика, з усiєї сотнi "Бродича" пробитися на Захiд до травня 1948 року змогли 48 стрiльцiв. [465]

Сотня "Ударники-1" була останньою, що, згiдно з наказом ГК УПА, пробивалася до Захiдної Нiмеччини. В наказi №70 BO "Teплiце" вiд 3 жовтня 1947 року вказано, що перехiд сотень УПА на терени Словаччини врештi припинено [466]. Через 17 днiв видано останнiй 82 наказ цiєї частини, що оголошував її цiлковите розформування [467].

Проте, ще протягом довгого часу (аж до осенi 1949 року) в Нiмеччину прибували групи українських повстанцiв, що втратили зв'язок з командуванням чи члени цивiльної сiтки ОУН, що приходили зi спецiальними завданнями для утримання зв'язку. Загалом, за iнформацiєю Степана Бандери, протягом 1947-1949 рокiв до Нiмеччини прибули близько 300 бiйцiв УПА та членiв цивiльної мережi ОУН. [468]

Про розголос, якого наробили в свiтi рейди УПА в Захiдну Нiмеччину, мова йтиме у наступному роздiлi, в самiй же ЧСР вони викликали значний переляк. Ярослав Шольц вказує, що українськi повстанцi мали достатньо сил, щоб у належний момент утворити ядро, довкола якого могли згуртуватися антикомунiстичнi сили, що й так всiляко пiдтримували їх на Словаччинi [469]. Розумiючи небезпеку дестабiлiзацiї ситуацiї, комунiсти, що ще не закрiпилися на той момент остаточно бiля керма влади, почали проводити активну пропагандистську кампанiю, спрямовану проти тих партiй i рухiв, якi могли становити їм конкуренцiю. Особливо це проявилося у ставленнi до Словацької Демократичної партiї. Вже незабаром, пiсля лiквiдацiї т.зв. "бандерiвської проблеми", розпочинаються масовi "викриття" змов, iнiцiйованi комунiстами. "Руде право" 18 вересня оголошує про викриття змови, метою якої було вбивство президента республiки. Змовники, стверджується в статтi, активно спiвпрацювали з командуванням бандерiвцiв [470]. В номерi за 26 вересня та ж газета помiщує статтю "Слiдство виявило великий розмах антидержавної змови на Словаччинi", де також вказується на зв'язок її учасникiв з бандерiвцями [471]. Наступний номер цього комунiстичного часопису повiдомляє, що за звинуваченням у змовi заарештовано 159 осiб. До речi, про так звану "антидержавну змову за участю мiсцевих реакцiйних кiл та бандерiвцiв" донедавна писалося практично у всiй чехословацькiй лiтературi. Щойно Ян Фiала у своїй новiй працi показав цi сенсацiйнi "викриття" змовникiв як фiкцiю та роботу комунiстичної пропаганди [472]. Загалом, можна з певнiстю стверджувати, що в цьому випадку йдеться про добре продуману i реалiзовану акцiю комунiстичної партiї, яка зумiла скористати з ситуацiї (наявнiсть вiддiлiв УПА на теренах Чехословаччини), щоб розправитися зi своїми полiтичними суперниками.

Пiдсумовуючи результати рейду 1947 року, наведу ще кiлька цифр. В час найбiльшого напруження боротьби, влiтку-восени 1947 року, до боїв проти УПА було залучено 15340 осiб, з них 6087 воякiв армiї, 5623 службовцiв безпеки, 3630 колишнiх партизан [473]. Щодо втрат по обидва боки, то тут iснують рiзнi пiдрахунки. Так "Руде право" з 17 серпня подає явно завищену кiлькiсть вбитих до того часу повстанцiв - 140 [474]. Та ж газета 10 жовтня вказує, що "вiд початку акцiї дiйснi нашi втрати - 20 вбитих в бою, 19 - в нещасних випадках, 81 поранений i 5 пропали безвiсти [475]. Бойовi ж втрати бандерiвцiв є втричi бiльшi, i можна вважати, що бiльше, як половина їх лiквiдовано, зазначив мiнiстр оборони Людвiк Свобода" [476]. Дещо iншi цифри подає Хньоупек - 59 вбитих, 39 поранених, 217 полонених [477]. Вiдомий дослiдник Євген Мiсило, опираючись на польськi архiвнi джерела, подає свiй пiдрахунок втрат: вiд 10 червня до 12 листопада загинув 61 вояк УПА, 289, в тому числi 41 поранений, потрапили в полон [478]. Схожi пiдрахунки подає на основi документiв з архiвiв колишньої Чехословаччини Ян Фiала, у нього в акцiях загинув 61 вояк УПА, в полон потрапило 260 воякiв, при цьому вiн зазначає, що це становило близько 80-85% усiх, хто намагався перебратися на Захiд [479]. Останнi цифри (вiдсоток лiквiдованих), на мою думку, є завищеними, так як Фiала розшифровує їх наступним чином: сотня "Громенка" лiквiдована на 76% - реально iз 120 бiйцiв дiйшло 36 тобто 30%; сотня "Бурлаки" лiквiдована на 80% - реально iз близько 100, що починали рейд, потрапило в полон 41, вбито - 53, тобто лiквiдовано близько 46%; сотня "Бродича" лiквiдована на 70% - реально iз 80 бiйцiв, як вказувалося вище, 48 таки дiйшли, що становить 60% [480]. Деяку плутанину до пiдрахункiв втрат рейдуючих вiддiлiв УПА вносить також той факт, що, починаючи з осенi 1947 року, на Захiд перебиралися також групи цивiльної сiтки ОУН та рештки розбитих на Закерзоннi сотень, чисельнiсть яких практично не пiддається точному визначенню.

Незважаючи на такi великi втрати, завдання рейду все ж було виконане. Ось, що читаємо про прихiд повстанцiв до Нiмеччини в спогадах одного з чiльних дiячiв ЗЧ ОУН Миколи Климишина: "Це тодi переконало цiлий свiт - УПА справдi iснує i бореться i є спроможна на такi далекi, повнi небезпеки, рейди" [481]. Пiдтвердження цього знаходимо також у "Зверненнi воюючої України до всiєї української емiграцiї", пiдписаному керiвництвом українського нацiонально-визвольного руху. "Бiйцi i командири рейдуючих вiддiлiв УПА! Ви мужньо виконали своє завдання, покладене на Вас Українською Головною Визвольною Радою. Край iз запертим вiддихом слiдкував за Вашим рейдом, а його успiшне закiнчення викликало в Краю величезну радiсть. Увесь народ радiє, що Ви добилися аж за другу стiну бiльшовицької тюрми народiв, щоб там, перед цiлим свiтом, скласти протест проти гноблення українського народу росiйсько-бiльшовицькими загарбниками i сказати правду про визвольну боротьбу на рiдних землях.

Ваш прихiд у Захiдню Європу як безпосереднiх учасникiв i живих свiдкiв визвольної боротьби на наших землях докорiнно вплинув на змiну поглядiв i чужинцiв, i своiх на нашу визвольну боротьбу та поклав кiнець фальшуванню правди про цю боротьбу. I в цьому Ваша велика заслуга для всiєї визвольної справи. Історiя гiдно оцiнить Вас". [482]

Роздiл восьмий. ЗАХIДНА ПРЕСА ПРО УПА

Вже наприкiнцi 1945 року на Заходi починають з'являтися першi повiдомлення про український нацiонально-визвольний рух. Першими, звичайно, таку iнформацiю почали подавати українськi емiграцiйнi газети, зокрема, канадськi часописи "Наш шлях", "Український щотижневик в Канадi" (жовтень 1945 року). Дуже промовистими, на мою думку, є самi назви статей: "Повстанчий рух на Київщинi", "Вiдношення червоноармiйцiв до УПА", "Червонi ватаги як новий метод боротьби з УПА", "Повстанцi волiють смерть, чим неволю", "Дiяння УПА", "Ватутiн погиб з рук УПА", "Конференцiя пiдсовєтських народiв" [483]. Щойно на початку наступного 1946 року починають друкувати такi статтi у власне iноземнiй пресi.

Американська щоденна газета "Нью-Йорк Дейлi Ньюз" протягом 29, 30, 31 сiчня того року друкує статтю про дiяльнiсть в трикутнику, утвореному кордонами Польщi i Чехословаччини, мiж пунктами Сянiк i Лупкiв близько 20 тисяч легко озброєних воякiв, добре одягнених, з тризубами на головних уборах [484]. Вже незабаром пiсля цього, 17 квiтня 1946 року, тобто саме в час другого словацького рейду УПА, в iншому американському щоденнику "Нью-Йорк Геральд Трiбюн" з'являється дещо конкретнiша iнформацiя у статii "Револьта українських нацiоналiстiв проти репатрiацiї, яку проводить Польща" Гомера Бiгарта, кореспондента з європейських справ. Наступного дня її було передруковано європейським виданням цiєї газети пiд назвою "Українськi повстанцi палять мiста недалеко польського кордону". "Сянiк, Польща, 17 квiтня, - читаємо тут, - повстання українських нацiоналiстiв проти репатрiацiйної програми уряду крiпшає в районах Галичини, що сусiдують зi совєтською границею […]. Польським вiйськам безпеки не вдалося досi нiчого зробити проти повстанцiв[…]. В Сянiку є польська дивiзiя. Але вночi 4 квiтня, коли українцi доконали найбiльш вiдважного рейду та спалили мiсто Букiвсько, комендант дивiзiї мусiв зi соромом зiзнатися, що не має вiдповiдних сил. Минуло два днi, заки польське вiйсько ввiйшло до Букiвська, a повстанцi, тим часом, були вже далеко в лiсах… Сили українських банд нiяк не можна точно окреслити. "Багато тисяч" - це була єдина вiдповiдь, яку я мiг дiстати вiд польських урядовцiв у Сянiку i повiтовому мiстi Ряшевi. Те вiйсько, мабуть, складається, головно, з українцiв, включно з ветеранами Галицької СС-Дивiзiї, яку створили нiмцi. Є там також багато польських та нiмецьких ренегатiв. Вони носять польськi унiформи, цивiльне лахмiття i є озброєннi в крiси, кулемети та гранати. Кiлькох молодих українських рекрутiв, що втiкали з банди до Сянiка, знають тiльки те, що їх провiдник зветься "полковник". Урядовцi припускають, що це може бути полк. Бандера, український купець, який помагав нiмцям, аж зник таємничо в 1943 р. Тому повстанцi є вiдомi в околицi як "бандерiвцi". "Цi банди, - говорив голова мiськради в Ряшевi, - твердять, що ця територiя належить несправедливо до Польщi […]. Вони хочуть незалежної України, незалежної вiд Росiї i вiд Польщi" [485].

Інша заокеанська газета, а саме канадська "Ґлоуб енд Мейл" 20 квiтня того ж року подала таку iнформацiю: "Варшава, 19 квiтня (Асошiейтед Прес). - Сильно озброєнi банди українських нацiоналiстiв тероризують полуднево-схiдню Польщу, переходячи з-за демаркацiйної лiнiї росiйського кордону […]. Банди, що переходять кордони, дiють, як тут вiрять, у вiдплату за виселювання їх з Польщi на росiйську зону на основi польсько-совєтської умови. Цi українцi борються за своє право залишитися на польських землях далi, як також жадають, щоб Україна стала незалежною державою" [486]. Швейцарський часопис "Базлер Нахрiхтен" в номерi за 13 травня мiстить замiтку пiд назвою "Заворушення терористiв у Польщi", де зазначається, що учасники акцiй проти польської армiї - це колишнi члени армiї Власова, якi тепер в цiлостi належать до Української Повстанської Армiї [487].

Отже, як бачимо з кiлькох наведених прикладiв, автори статей про УПА, якщо вони навiть намагалися бути об'єктивними, подають дуже багато перекрученої i неточної iнформацiї. Це легко пояснити тим, що вони, очевидно, користувалися виключно джерелами iнформацiї, що походять з польських урядових чинникiв, якi були зацiкавленнi у виправданнi своїх злочинних дiй i очорненнi українського визвольного руху (звiдси, до речi, i означення повстанських загонiв термiном "банда").

Вже незабаром починають з'являтися статтi, автори яких вже, безперечно, користувалися iнформацiєю, що походить вiд української сторони. Однiєю з перших таких статей є публiкацiя "Україна i вiйна" в паризькому виданнi "Ля Републiк", число 4 за 1946 рiк. Автор ставить собi за мету проаналiзувати витоки українського визвольного руху. Вiн вказує на значнi втрати України в Другiй свiтовiй вiйнi i заперечує колаборацiю з нiмцями українських повстанцiв, наголошуючи на боротьбi вiддiлiв УПА (початком створення якої вiн, до речi, називає 1941 рiк) з нiмецькою армiєю. "Шкоди, якi завдали нiмцям дiї УПА, - читаємо у статтi, - були дуже поважнi. Саботажi їхнiх засобiв зв'язку були одним з головних факторiв нiмецького заломання пiд Сталiнградом. Скоро тiльки УПА зорганiзувалася в лiсах Волинi й Подiлля, почала в 1943 роцi свою велику офензиву. Пiсля кiлькамiсячної боротьби мусили нiмцi вiдступити до мiст, куди вони стягнули сильнi залоги[…]. У хвилини нiмецького заломання УПА володiла ве-ликою територiєю, з якої прогнано нiмцiв. Вона займалася розподiлом ґрунтiв, органiзуванням шкiл i iнших культурних уладжень. Полiцiя i жандармерiя УПА дбали про порядок […]. У той самий час, коли французький повстанський рух приготовлявся до найбiльшої напруги звiльнити себе вiд нiмцiв, українськi повстанцi видавали нiмцям правдивi бої" [488]. Стаття, окрiм того, мiстить докладний опис боїв куреня УПА пiд командою Василя Андрусяка-"Грегота" в липнi 1944 року, а також iнформацiю про конференцiю поневолених народiв.

Нiмецька газета "Ноє Цайт" з 12 травня 1946 року у статтi "Партизанськi напади в Польщi" iнформує своїх читачiв, що "бандерiвська армiя почала на просторi мiж Галичиною, що належить Польщi, словацькою границею i лiнiєю Керзона партизанську вiйну великого стилю. Вони хочуть здержати виселення українцiв з цього терену i ведуть боротьбу за Незалежну Україну. Авторитет польської влади на цьому теренi цiлковито знищений. Помiж бiлими партизанами i польськими регулярними вiддiлами простягається нiчия земля" [489]. Провiдником партизанського руху автор називає Бандеру, "що був, правдоподiбно, капiтаном в армiї, органiзував пiд пануванням Гiтлера український партизанський рух, був пiзнiше iнтернований, бо хотiв проголосити самостiйну Україну" [490].

На противагу тим публiкацiям, в яких українських повстанцiв називали фашистами i антисемiтами, австрiйський журнал "Вiн i Вона" вказує, що вони "заперечують окреслення їхньої органiзацiї як фашистської та ворожої демократiї, тому що вони є правдивi демократи, але безоглядними ворогами комунiстiв, а проти жидiв вони нiчого не мають, якщо тiльки вони не є комунiстами" [491].

17 травня 1946 року в шотландськiй газетi "Да Скотсмен" з'являється стаття "Анархiя в пiвденнiй Польщi", яка розповiдає про боротьбу рiзних партизанських груп - "бандерiвцiв", АК, НСЗ - на теренах пiвденно-схiдної Польщi та Пiвнiчної Словаччини. "Польськi групи в горах Татри, - зазначає автор статтi, - пiдняли по обох сторонах чесько-польської границi значне повстання, й мiсцевi комунiсти повiдомляють, що вони в краю мордують без рiзницi комунiстiв i жидiв. Подiбне зажалення є проти бандерiвцiв, але в тому випадку гiдним завваги є те, що мiсцеве населення не боїться їх, хоча польська й чеська влада називає їх терористами. Я не мiг вiднайти яких-небудь ознак їхнього антисемiтського наставлення, пiд час, коли вони без застережень признають, що вони є антикомунiсти. Я розпитував десятки селян по обох сторонах чесько-польської границi, i всi вони твердили, що їх часто вiдвiдували бандерiвцi - до того стало нiччю - але вони заявляють теж, що їм не сталося жодних кривд й нiхто з них не втратив свойого майна. Навпаки, бандерiвцi є надзвичайно чемнi. Вони просять тiльки харчiв, нiколи натомiсть не вживають насильств […]. Навiть один з тих, що в них я засягав iнформацiї, а з цiлковитою певнiстю знаю, що був вiн жидом, висловлював цю саму думку, що його сусiди" [492]. Як i в багатьох iнших публiкацiях про УПА, автор цiєї також намагається дати вiдповiдь на запитання, ким же був керiвник українського визвольного руху Степан Бандера. "Тут йдеться, - розвиває вiн свою версiю, - про одного капiтана iменем Бандера, якого нiмцi покликали до заснування "бiлих" партизан, що вiн їх назвав УПА - Українська Повстанська Армiя. Бандера, очевидно, думав, що йому буде дозволено проголосити незалежну Українську республiку, але в три днi пiсля видачi проклямацiї його заарештовано. Я не мiг ствердити, що з ним сталося далi" [493].

З часом з'являється дедалi бiльше публiкацiй в пресi, що окреслюють повстанськi вiддiли вже не як банди, а як чiтко структурованi i органiзованi вiйськовi пiдроздiли, що вiдзначаються суворою дисциплiною. Паризька газета "Ль Об" 18 жовтня 1946 року вказувала, що "УПА - Українська Повстанська Армiя - є ви-разно зорганiзована i випосажена. Повстанська пропаганда має свої клiтини по цiлому СССР, пропаганда, що п остаточна цiль є дуже проста: усунути комунiзм […]. УПА є лояльною супроти полякiв та строго карає злочини, допущенi її жовнiрами на польських селах" [494]. Інша французька газета "Комба" у числi 714 з того ж року вказує, що "рух спротиву УПА виявляється в найбiльш класичнiй формi партизанської вiйни […]. Вона забезпечує собi фонди, накладаючи окуп на села, а взамiн за це дає бони "Визволення України"… Вони [українськi повстанцi - В.В.] видають багато журналiв i мають на чужинi свої делегацiї" [495].

У 1946 роцi з'являються на свiт i багато iнших публiкацiй про УПА в захiднiй пресi, зокрема, статтi Арманда Гаспара "Новий резистанс" в числi 32 швейцарського "Жюрналь де Женев" [496], "Мала вiйна проти українських повстанцiв" в iншому швейцарському виданнi "Дер Бунд" з 30 серпня 1946 року [497], "Боротьба проти радянських сил на Українi" в "Нью-Йорк Таймс" за 29 вересня [498], стаття в голандському щоденнику "Де Тайд" за 4 грудня [499], та, очевидно, дуже багато iнших, яких авторовi цих рядкiв не вдалося вiднайти.

Даючи загальну характеристику публiкацiй захiдної преси про УПА, слiд вiдзначити досить помiтну їх еволюцiю. Якщо на початках захiднi мас-медiа, пiд впливом росiйської чи польської пропаганди, а також користуючись iнформацiйними джерелами, що походили вiд них, зображали дiяльнiсть повстанських загонiв виключно як терористичнi акти невiдомих банд, то вже незабаром подається об'єктивна iнформацiя про УПА, визначаються її рушiйнi сили, основнi завдання i, врештi, починає вживатися її офiцiйна назва. Безперечно, велику роль у цьому процесi вiдiграли i рейди УПА теренами Словаччини, особливо другий, якi привернули увагу свiтових засобiв масової iнформацїї до проблеми української визвольної боротьби, дозволили їм мати додаткове, окрiм офiцiйних польських, радянських та чеських повiдомлень, джерело iнформацiї, що походило безпосередньо вiд його учасникiв або їх прихильникiв.

Справжнiй бум газетних публiкацiй про УПА в захiднiй пресi припадає на 1947 рiк, а саме на час переходу повстанських вiддiлiв до Нiмеччини. Проникнення українських повстанцiв за "залiзну завiсу" стало сенсацiєю мiжнародного масштабу, та це й не дивно, адже вiдбулося воно в атмосферi все бiльш наростаючого напруження мiж СРСР та Заходом, на самих початках т.зв. "холодної вiйни", яка, здавалося, готова кожної митi перерости у вiдвертий збройний конфлiкт.

Проте, першi згадки про український визвольний pyx y пресi того року з'являються дещо ранiше, а саме 30 березня. Того дня 1947 року американська газета "Детройт Ньюз" помiстила на своїй передовицi статтю про вбивство українськими повстанцями на шляху мiж Сяноком i Балигородом генерала, вiце-мiнiстра оборони Польщi Кароля Свєрчевського. На думку автора публiкацїї, атентат на польського вiйськового лiдера був добре запланований агентами УПА, яка мала своїх людей навiть у Варшавi [500].

Дещо пiзнiше, 12 травня, в час розгортання поляками акцiї "Вiсла", телеграфне агентство "Асошiейтед Прес" повiдомило, що "Польща, СССР i Чехословаччина уклали мiж собою договiр, який звертається проти партизанських груп українських нацiоналiстiв, що оперують, передусiм, у пiвденно-схiднiй Польщi. Договiр має на метi спiльну боротьбу з тими партизанськими групами" [501]. Австрiйська газета "Зальцбурґер Нахрiхтен" в числi 83 повiдомляє про перебiг польської протиповстанської акцiї в травнi 1947 року: "Згiдно з вiстками зi схiдної Польщi, українськi повстанцi на теренах на захiд вiд лiнiї Керзона розвивають ще й тепер широко дiяльнiсть. Повстанцi називаються Українською Повстанською Армiєю i стоять пiд наказом полковника Бандери […]. Триста тисяч воякiв польської армiї, включно з панцерними i парашутними з'єднаннями, заставлено до поборювання повстанцiв. Як звiтує "Контiненталь Ньюз Сервiс", дощенту спалено мiсцевiсть Вислок, що був командною столицею Повстанської армiї. Польськi джерела обчисляють сили УПА на 50 тисяч воякiв" [502]. Швейцарська газета "Базлер Нахрiхтен" в числi 138, описуючи бої проти УПА, вказує, що вони "тривають з не меншою напругою […]. Терен боїв займає кiлькасот кiлометрiв i простягається вiд гiр Карпат до рiчки Буг. Повстанцi мають добре озброєння i, очевидно, пiддержку мiсцевого населення, тримають чисельнi ключовi становища i опановують шляхи на гiрськi перевали" [503]. Про завзяту боротьбу вiддiлiв УПА проти польської армiї на теренах Закерзоння повiдомляє й iнша швейцарська газета "Трибюн де Женев" за 12 травня: "Польська полiцiя безпеки i вiйсько далi ведуть завзятi бої проти українських нацiоналiстичних повстанцiв-партизанiв. Розпочалися повнi воєннi дiї проти пiдпiльної армiї та iнших партизанських opганiзацiй. Досi в цiй боротьбi участь взяли також росiяни, зокрема, командири окупацiйних вiйськ у пiвденно-схiднiй Польщi й Словаччинi" [504].

Вже з самого початку рейду до Нiмеччини на Захiд потрапляють повiдомлення про бої вiддiлiв УПА на територiї Чехословаччини. Журнал "На сторожi", орган Закордонних Частин ОУН, що видавався у Нiмеччинi, у червневому своєму номерi повiдомляє: "Наш спецiальний розвiдувальний кореспондент на теренi Чехословаччини звiтує: "Важкi бої мiж українським повстанцями та "союзними вiйськами" [СРСР, Польща, ЧСР - В.В.] мали мiсце в околицях мiста Жилiни i Чадiце. Як оповiдають словацькi селяни, кiлька добре озброєних вiддiлiв УПА (чисельний стан невiдомий) геройськи вiдбивали атаки чехословацького вiйська. По кiлькаденних боях, якi завдали вороговi дошкульних втрат, вiддiл УПА вiдступив в глибшi лiси" [505].

В час найбiльш напружених боїв на теренах Чехословаччини у серпнi 1947 року, коли до боротьби з повстанцями долучалася все бiльша кiлькiсть вiйськ, загонiв СНБ та колишнiх партизан, "бандерiвська" тематика практично не сходить зi шпальт мiсцевих газет, а вже звiдти iнформацiя починає проникати на Захiд. 20 серпня з'являється велика стаття, присвячена УПА, у шведськiй газетi "Дер Бунд". "Майже три мiсяцi, - читаємо тут, - чеськi i словацькi органи безпеки, пiдкрiпленi вiйськовими силами, проводять на сiльських теренах i в лiсистих горах Словаччини регулярну малу вiйну проти українських повстанцiв, що продираються з Польщi в пiвденному i пiвденно-захiдному напрямi. Нiхто не в станi, хоч би приблизно, подати ефективну силу бандерiвцiв, але, на пiдставi певних повiдомлень, можна гадати, що головна сила цiєї, добре озброєної армiї, яка, iмовiрно, налiчує тисячi людей, перебуває тепер на теренi Словаччини. Навiть в офiцiйних звiдомленнях говориться, що багато словакiв постачають бандерiвцям харчi […]. На словацькiй територiї оперують тепер бандерiвцi пiд проводом Бурлаки, Хроменка [506] i Кременя. Всi спостерiгачi однозначно визначають, що вiйськова тактика бандерiвцiв свiдчить про довголiтнiй воєнний досвiд i бойову практику. Тодi як основна маса бандерiвцiв пересувається на захiд аж до Малих Карпат, деякi авангарди пробилися до Морави i навiть до пiвденної Чехiї, щоб розвiдати можливiсть прориву до Австрiї. Цi авангарди в околицях Жилiни, Угорського Броду i Брна зайшли у безпосереднiй стик iз чеським вiйськом" [507]. Описуючи боротьбу чехiв з українськими повстанцями, автор статтi зазначає, що вони надають перевагу малiй вiйнi. Вона вимагає значно бiльше часу, але тактично i, особливо, полiтично є бiльш вигiдною i спрямована на те, щоб, "в жодному випадку, не проводити вирiшального удару на полiтично неспокiйному й гарячому теренi Словаччини. Коли ближче придивитися до вiдповiдної статистики, то побачимо, що досi "вдалося знешкодити" всього 140 бандерiвцiв. Це наслiдки при тривалостi бойових дiй близько чвертi року. З офiцiйної сторони найбiльше натискають на ствердженнi, що поголоски про численнi втрати чеських вiйськ не вiдповiдають фактам. Але лишається цiлковитою загадкою, як може бути, що останнiми днями бандерiвцi масово з'являються в унiформах чеської армiї, щоб цим блудити своїх переслiдувачiв […]. Створюється враження, що мала вiйна проти бандерiвцiв у Словаччинi ледве що вийшла iз своєї початкової стадiї i що вирiшальнi повороти ще в майбутньому" [508].

Вiдома французька газета "Фiгаро" за 30 серпня подає для сво-їх читачiв таку iнформацiю: "Останньо вiстки рiзних агенцiй донесли, що українськi партизани прибули на Словаччину та звели там бої з регулярним вiйськом. Рiч iде про рештки українських "макi", якi по закiнченi вiйськових дiй не хотiли розiйтися i продовжували вiйськовi дiї на Волинi i в Карпатах. Це є рештки Української Повстанської Армiї, яка боролася проти Вермахту без жодних зв'язкiв з совєтськими партизанами, та були атакованi i переслiдуванi Червоною армiєю вiд 1944 року. Ось недавно їм завдали новий удар 3 польськi дивiзiї, 1 совєтський панцерний корпус та чеськi бригади. Українськi загони, що дiяли на пiвденних схилах Карпат, були примушенi полишити лiси, та ось тепер переходять Чехословаччину, шукаючи можливостi добитися до американської окупацiйної зони" [509].

"Зальцбурґер Нахрiхтен" 6 вересня подала статтю пiд назвою "Бандерiвцi в Австрiї", в якiй iнформує: "Коменданти жандармерiї в усiх мiсцевостях, в яких стверджено появу т. зв. бандерiвцiв заявили нашому спецiальному кореспондентовi, висланому в прикордоннi терени, що досi не було жодної небезпеки для Австрiї i нема пiдстави для неспокою. В Зiндорфi й Альтгофенi притримана група чужих воякiв, якi казали, що належать до партизанської сотнi, яка дiє на словацько-польських територiях i що їх витiснено в ходi бойових дiй" [510].

Про появу перших повстанцiв на австрiйських теренах писала також iнша австрiйська газета "Ехо дер Гаймат", що видається в Лiнцi. "В пiвнiчному пограниччi Австрiї, - читаємо тут, - панує в останнi днi велике хвилювання: "бандерiвцi iдуть". Невидиме вiйсько Степана Бандери, який зорганiзував свою пiдпiльну армiю для партизанської боротьби з комунiстами, iде шляхом, повним пригод, щодалi на захiд. Це вiйсько складається з трьох головних груп, якi називаються iменами своїх провiдникiв Бурлаки, Хроменка й Кременя, до них приєдналися пiд час їхнього перебування багато католицьких словакiв. Мiж iншим, гарнiзони мiст Ружомберок, Турчанскi, Святi Мартiн перейшли майже в цiлости до партизан. Це вiйсько йде нiчними несподiваними маршами з Словаччини в напрямi на Брно, Жилiну, Угорський Брод. Дуже розумна тактика цiєї армiї не дала досi нiякої можливостi вжити проти неї значнi вiйськовi сили […]. Населення австрiйських прикордонних областей з журбою слухає щораз виразнiший гук нiчної гарматної канонади на кордонi. Досi не було нiяких широких акцiй на австрiйськiй територiї. Треба прийняти, здається, що поодинокi вiддiли бандерiвцiв - це тiльки передня сторожа, яка має розвiдати можливостi переходу для головної їх частини. Вони прямують, як тут кажуть, до американської зони Австрiї чи Нiмеччини" [511].

Звичайно, дуже широко висвiтлювався у захiднiй пресi про рив першої групи українських повстанцiв на чолi з Михайлом Дудою-"Громенком". Вже на наступний день пiсля цiєї подiї iнформацiя про неї з'являється в мiсцевих газетах. У газетi мiста Пассау "Пассауер Ноє Прессе", куди, власне, прийшли вояки УПА, написано про перехiд ними австро-нiмецького кордону, при якому, зазначає автор статтi, зчинилася стрiлянина, де було поранено багато австрiйських прикордонникiв, що намагалися перешкодити переходовi кордону [512]. В iншому повiдомленнi та ж газета вказує, що вiддiл УПА перейшов кордон у селi Вiльдеранна. Нiмецька полiцiя не мала вiдваги роззброїти повстанцiв i тому покликала на допомогу американських "констеблiв", якi 11 вересня роззброїли 36 воякiв цього вiддiлу. "Офiцер, - пише автор статтi, - який проводив цим повстанським вiддiлом, заявив, що вони члени УПА та пробилися з України через Польщу, Австрiю до Баварiї" [513]. Ще одна мiсцева газета "Пассауер Цайтунґ" додає, що вiддiл, який складався виключно з молодих українцiв, перебував у бойовому маршi 4 мiсяцi. Найбiльший їх бiй вiдбувся бiля мiста Пiльзену в Чехiї, де 20 з них загинуло, 31 бiйця було поранено [514].

Вiдома нiмецька газета "Мюнхенер Меркур" iнформувала своїх читачiв у статтi "Бiля Пассау затримано українцiв", що "за повiдомленнями Американського Вiйськового Управлiння, у четвер над ранком бiля мiста Пассау затримано 36 українцiв, т.зв. бандерiвцiв, що прибули сюди через Польщу, Словаччину, Чехiю i Австрiю. Вони мали три кулемети, автоматичну зброю. Затриманих воякiв, якi не чинили опору, прикордонниками американської вiйськової полiцiї переведено в табiр для iнтернованих за нелегальний перехiд кордону" [515].

Про цю ж подiю вже незабаром повiдомляє i швейцарське видання "Журналь де Женев", яке пише: "36 озброєних українських повстанцiв пробилися з України до Баварiї й пiддалися американськiй владi. Повстанцi були в росiйських унiформах, озброєнi скорострiлами, автоматами, гранатами i мали при собi мапи. Цi українськi повстанцi належать до української нацiоналiстичної органiзацiї "Бандерiвцiв", здається, що iншi повстанцi є в дорозi до Баварiї" [516].

Подiї, пов'язанi з проривом українських повстанцiв за "залiзну завiсу", спонукали представникiв захiдних засобiв масової iнформацiї взятися до ретельнiшого дослiдження проблематики визвольного руху. В результатi таких дослiджень з'являється в європейськiй пресi цiлий ряд аналiтичних статей, присвячених цiй тематицi. Так лондонське видання "Іст Юроп" та голландське пресове агенство "КАРТО" подають детальну iнформацiю про територiальний подiл УПА, тактику її боротьбii з нацистами i бiльшовиками [517]. Голландська газета "Троцеде Блад" у своїй статтi про УПА подає двi цiкавi мапи: "Ситуацiя в Українi травень-серпень 1947 року", де зображено потрiйну польсько-чесько-радянську офензиву проти УПА на Закерзоннi, та "УПА-Захiд липень-серпень 1947 року", що вiдображає шлях повстанських вiддiлiв в Захiдну Європу [518]. Англiйська газета "Лiверпуль Дейлi Пост" за 22 вересня 1947 року в статтi "Ще ведуться вiйни" описувала рiзноманiтнi повстанськi армiї на сходi Європи, якi разом нараховують близько 100 тисяч. На перше мiсце серед них ставиться УПА, чисельнiстю близько 40 тисяч, яка дiє на теренах Закарпатської України, пiвденної Польщi, Словаччини, Моравiї [519].

До кращих аналiтичних статей про УПА того часу належить публiкацiя в бельгiйськiй газетi "Газет ван Антверпен" за 28 вересня 1947 року. Автор подає коротку iнформацiйну довiдку з iсторiї України, зокрема, торкається проблеми утворення УПА, яке вiн датує 1941 роком. УПА, за його пiдрахунками, має 200 тисяч чоловiкiв та жiнок, молодих i старих, селян та iнтелiгенцiї. Оснащенi вони за рахунок полонених нiмцiв та росiян, мають свої вишкiльнi табори та замаскованi шпиталi. Стаття мiстить перелiк найвiдомiших акцiй українського пiдпiлля: вбивство шефа СА Вiктора Лютце у травнi 1943, росiйського генерала Ватутiна в лютому 1944, польського вiце-мiністра оборони Кароля Свєрчевського в березнi 1947 року. Велику увагу автор публiкацiї придiляє i рейдам 1947 року, причиною яких, на його думку, була спiльна боротьба польських, чеських, та росiйських вiйськ проти УПА. В статтi подається дуже перебiльшена кiлькiсть учасникiв рейду - 3 частини загальною чисельнiсiю 6-8 тисяч воякiв. Публiкацiя закiнчується такими словами: "Завдяки рейдам Захiдна Європа безпосередньо ознайомилася з легендарною повстанською армiєю, що має своїми гаслами: "Свобода народам! Свобода людинi!" [520].

Вiстi про УПА у вереснi 1947 року потрапляють i за океан. Повiдомлення про прихiд бiйцiв УПА в Нiмеччину 23 вересня з'являється у вiдомїй американськiй газетi "Нью-Йорк Геральд Трiбюн" [521]. Канадська газета "Ґлоуб енд Мейл" вiд першого жовтня розмiщує на своїй передовицi статтю "Частини Повстанської Армiї наближаються до Зони Сполучених Штатiв". Вона, зокрема, повiдомляє, що німецька прикордонна полiцiя отримала неперевiренi данi про те, що до нiмецького кордону наближається 6 тисяч воякiв УПА. Пiсля цього охорону шляхiв та кордонiв було посилено. Американська окупацiйна влада, iнформує газета, не пiдтвердила цих даних. Далi в статтi подається iнформацiя про прорив до американської зони 40 українцiв бiля мiста Пассау, якi повiдомили про прихiд слiдом за ними тисяч iнших [522].

Тематика УПА широко висвiтлювалася у жовтнi 1947 року й iспанською пресою. До прикладу, газета "Пуебло" мiстить статтю "До кордону Баварiї наближаються 6 тисяч людей з українського руху опору". "Останнiм часом, - читаємо тут, - ходять чутки, що шiсть тисяч воякiв українського руху опору "бандерiвцiв" наближається до кордону Баварiї бiля Гофа, вийшовши з Чехословаччини, вони хочуть пройти в зону пiвнiчноамериканської окупацiї. Переведене вiйсько отримало суворi накази затримати їх i роззброїти. У Вiзбаденi мiнiстр внутрiшнiх справ де Мессе спростував цi чутки… Також їх вiдкинули прикордоннi пiвнiчноамериканськi вiйська у Гофi" [523]. Та ж газета, кiлькома днями пiзнiше, подає бiльш докладну статтю пiд назвою "Партизани проти Совєтiв". "Декiлька мiсяцiв тому, - зазначає автор статтi, - вперше в свiтовiй пресi з'явилися вiдомостi про партизан, що виступають проти совєтiв. Їхнi найпотужнiшi сили складаються з українцiв, якi створили справжню армiю, що називається УПА - Українська Революцiйна (Повстанська) Армiя. Вона воювала пiд час вiйни як проти нiмцiв, так i проти совєтiв. УПА має настiльки добру органiзацiю та великий кiлькiсний склад, що совєти протягом минулих липня та серпня були вимушенi використати свої регулярнi вiйська" [524]. 18 жовтня ще одна центральна iспанська газета "Мадрiд" вмiщає на своїх сторiнках iнформацiю про УПА. "Там, за залiзною завiсою, - читаємо в статтi, - iснує багато рiзних рухiв опору […]. Нацiональнi сили України, Польщi та балтiйських країн сприяють цим рухам, якi скерованi проти Росiї як проти керуючої країни […]. На болотах Прип'ятi та в лiсах Бiлостока дiють великi загони партизанiв […], тi ж самi, що боролися перед тим проти нiмецьких загарбникiв, воюють тепер проти росiйської держави" [525].

Брак достовiрної iнформацiї у захiдних журналiстiв часто породжував суттєвi неточностi та перекручення у їхнiх статтях. Однiєю з них є перевищення кiлькостi рейдучих повстанцiв до числа 6 тисяч, яке зустрiчалося досить часто. Були й iншi досить серйознi перебiльшення та перекручення. Австрiйська газета "Зальцбурґер Фольксцайтунґ" вiд 21.08.1947р. розповiдала своїм читачам про масову завзяту боротьбу повстанських вiддiлiв в районах Тирасполя i Одеси [526]. Те ж австрiйське пресове агентство повiдомляло, що в серпнi 1947 року Москва змушена була перевести частину своїх окупацiйних вiйськ з Болгарiї вглиб України (район Днiпра) для придушення тут масового збройного опору [527]. Про партизанську боротьбу тисяч українцiв у Криму повiдомляє нiмецьке iнформацiйне агентство ДЕНА у Мюнхенi [528]. Ще ширше визначає розмах партизанської боротьби амстердамська газета "Де Лiнiє", яка вказує, що на теренах мiж Берлiном i Владивостоком дiють сильнi пiдпiльнi рухи, керованi УПА. "Контiненталь Ньюз Сервiс" в числi 93 за 1947 рiк повiдомляє, що "деякi вiддiли УПА пробилися в Хорватiю, i вже в листопадi 1947 року разом з хорватськими "крижарями" пiд командуванням Рафаеля Бобана брали участь в акцiї в околицях Белаґора-Рашак" [529]. Хорватська газета "Данiца", яка, очевидно, видавалася за межами Югославiї, також писала, що деякi загони УПА перейшли рiку Драву i приєдналися до хорватських партизан [530]. Про спiльну боротьбу хорватiв i українських повстанцiв, що прибули туди, згадує i хорватське iнформацiйне агентство "Кроейшен Прес" [531].

Перекручення iнформацiї про український нацiонально-визвольний pyx y захiднiй пресi змусили Закордонне Представництво УГВР видати спецiальний документ пiд назвою "Офiцiйний звiт пресового бюро ЗП УГВР". В ньому, зокрема, зазначається: "Вiд початку вересня розходяться по цивiлiзованому свiтi новини, розповсюджуванi пресовими агентствами, про прорив деяких вiддiлiв УПА з українських земель на заходi вiд т.зв. лiнії Керзона до австрiйських та нiмецьких зон Сполучених Штатiв. Коментарi цих новин певних кореспондентiв показують невiгласiио цих кореспондентiв щодо актуальної полiтичної ситуацiї в Українi i щодо руху опору українцiв" [532]. Далi в документi iде офiцiйне роз'яснення про походження українського нацiонально-визвольного руху, його ставлення до нiмцiв у часи Другої свiтової вiйни, про ситуацiю, яка склалася на 1947 рiк, i причини рейдiв УПА на Захід. "Боротьба УПА, зазначається тут також, - вже є не тiльки місцевою проблемою, яка могла б бути локалiзованою в Українi чи Радянському Союзi, це стало питанням не тiльки схiдних європейцiв i радянських азiатiв, пiдкорених червоним схiдним тоталiтаризмом […]. Це питання всiєї Європи, свiтова проблема. Однак, свiт культури, цивiлiзований Захiд, зобов'язаний поставити це питання […]. УПА стала в Схiднiй Європi живим символом прагнення волелюбних людей протистояти червоному iмперiалiзму i полiтичному пiдкоренню вiльних людей. Цивiлiзований Захiд також зобов'язаний дати докази своєї поваги до борцiв за незалежнiсть, солдатiв визвольної армiї УПА" [533]. Роз'яснення, видане ЗП УГВР, безперечно, з'ясувало для представникiв захiдних мас-медiа багато невiдомих питань i допомогло їм у бiльш об'єктивному висвiтленнi української боротьби.

Загалом, можна сказати, що захiдна преса, незважаючи на певнi неточностi, перекручення чи спотворення iнформацiї, доволi добре висвiтлювала проблематику УПА. Цiкаво, що замовчати цього мiжнародного розголосу про український визвольний рух не змогла навiть радянська преса. Так, в журналi "Сучасне i майбутнє" опублiковано статтю Юрiя Смолича "Про одну не дипломатичну ноту", в якiй розповiдається про звернення Провiдника ОУН Степана Бандери до Державного секретаря США Маршала про присвоєння українським повстанцям, що пройшли на Захiд статусу "iнсургентiв", згiдно з мiжнародним правом. Поряд з тим, автор торкається i рейду вiддiлiв УПА на Захiд, описуючи його, звичайно, в специфiчному, притаманному радянськiй пропагандi, лайливо-брехливому тонi.

"Історiя останнiх днiв "гультяйства" бандерiвських бандюг, - пише Смолич, - як можна судити з повiдомлень iноземної преси, така: вигнанi з територiї захiдних областей УРСР, Польщi та Чехословаччини, де вони чинили нелюдськi звiрства та злодiяння, вимiщаючи свою безсилу лють на мирному населеннi, бандерiвцi прокралися крiзь лiси i гори Чехословаччини й перейшли кордон… американської зони окупацiї Нiмеччини. Перейшовши цей кордон, озброєнi до зубiв найрiзноманiтнiшою зброєю нiмецьких, англiйських та американських зразкiв, враз поробилися смирними овечками i любiсiнько здали всю свою зброю кiльком американським полiцаям. Бандитiв було багато, полiцаїв було малувато, але нiяких ексцесiв при здачi зброї не було: її вiдадно просто "за непотрiбнiстю", бо ж нащо воякам зброя, раз вони вже добилися "додому"?" [534]. Цiкаво, що кiлькома днями пiзнiше, а саме 15 сiчня 1948 року, цю ж статтю передрукувала газета "Радянська Україна" [535]. Таким чином, iнформацiя про повстанськi рейди, завдяки їх широкому мiжнародному розголосу, хоч i y викривленому висвiтленi, але все ж потрапила на сторiнки офiцiйного органу Центрального Комiтету КП(б)України, Верховної Ради та Ради мiнiстрiв УРСР.

Статтi про УПА в iноземнiй пресi заявлялися i пiзнiше, пiсля 1947 року, майже до середини п ятдесятих рокiв, тобто, фактично до кiнця iснування збройного опору в Українi в його партизанськiй формi [536]. Пiдсумовуючи все вище сказане, можна цiлком погодитися з вiдомим дослiдником українського нацiонально-визвольного руху Левом Шанковським, який у статтi "Большевики про УПА" стверджував: "Розглос боротьби ОУН-УПА в широкому свiтi був дуже значний, куди бiльший, нiж розголос визвольної вiйни 1917-1920 рокiв. Велике вражiння робив той факт, що боротьба велася проти потуги, вiдносно якої iснувало загальне погодження, що нiяка боротьба проти неї неможлива" [537].

ВИСНОВКИ

Рейди вiддiлiв Української Повстанської Армiї були не тiльки ефективною формою партизанської боротьби, що постiйно дезорiєнтувала ворога та не давала йому можливостi здiйснити концентрований удар, також вони були i дiєвим засобом пропаганди. Учасники українського нацiонально-визвольного руху дуже широко застосовували такий специфiчний її вид, який набув у них особливого розвитку, як пропагандистськi рейди. Основним їх завданням було поширення iдей цього руху як в теренах України, неопанованих широкою партизанською боротьбою, так i далеко за її межами.

В СРСР та iнших країнах, що перебували пiд його впливом, в умовах тоталiтарного суспiльства, коли населення перебувало в постiйному страху перед репресiями каральних органiв, простого поширення листiвок чи пiдпiльної лiтератури серед народу з метою пiдняття його на боротьбу iз цiєю системою було занадто мало. Люди повиннi були бачити конкретну збройну силу, що є носiєм пропагованих iдей, i котра може, в разi потреби, стати для них за-хисником вiд сваволi загарбникiв. Такою силою мiг бути рейдуючий вiддiл УПА, що, крiм пропаганди серед населення з допомогою вiдповiдного матерiалу, впливав на нього самим своїм виглядом. Крiм того, в час, коли вся потута радянської пропаганди була звернена на дискредитацiю українських повстанцiв перед своїм народом, зображуючи їх бандитами, недобитками нiмецької армiї, прислужниками Гiтлера чи запроданцями американцiв, вкрай важливо було протиставитися цьому. Важливо хоча б тому, що без пiдтримки населення проведення партизанської боротьби ставало просто неможливим. Найкраще вдавалося протистояти цiй брехнi i доводити народу правду при безпосереднiх зустрiчах з ним. Саме тодi вiн мiг побачити у повстанських вiддiлах не бандитiв, а своїх братiв по кровi, що борються за загальне благо - свободу свого народу вiд окупантiв.

Зважаючи на це, пропагандистськi рейди дуже ретельно готувалися, до уваги бралося все: вiд зовнiшнього вигляду повстанцiв, якi повиннi були репрезентувати собою весь нацiонально-визвольний рух, до, що особливо було важливо, їх полiтичного вишколу. Кожен повстанець, учасник рейду, повинен був перед його початком досконало вивчити програмнi положення та основнi цiлi боротьби. Крiм того, його вчили подавати цю iнформацiю населенню, яке, можливо, вперше сприйматиме її, або, пiдготовлене попередньо ворожою пропагандою, ставитиметься до неї з упередженням. Певну специфiку мали рейди УПА за межi українських етнiчних територiй. Окрiм рiзницi умов, в яких доводилося працювати повстанцям в час таких акцiй, вони вирiзнялися ще й завданням.

Одним з таких стратегiчно важливих для українського визвольного руху завдань, виконати якi мали пропагандистськi рейди УПА, було поширення протикомунiстичної боротьби за межi України, особливо на країни так званої народної демократiї, де становлення тоталiтаризму перебувало щойно на початковому етапi. У керiвництвi українського руху розумiли, що саме через створення спiльного фронту боротьби всiх антикомунiстичних, антирадянських сил Схiдної Європи можна буде вберегти цей регiон вiд перетворення його у росiйську колонiю.

Спроби порозумiння з такими силами у Польщi (АК, НСЗ, ВІН), незважаючи на певнi епiзодичнi успiхи, загалом зазнали провалу, як через дуже сильнi антиукраїнськi настрої полякiв пiсля Другої свiтової вiйни загалом, так i через небажання керiвникiв конкретних органiзацiй позбутися своїх шовiнiстичних цiлей стосовно певних регiонiв України зокрема.

Тим часом у стосунках українцiв та iнших їх захiдних сусiдiв - словакiв не було таких проблем, що могли б завадити планованiй спiвпрацi. Навпаки, були причини, що спонукали до неї: значна частина словацького суспiльства була незадоволена ситуацiєю, котра склалася по закiнченнi вiйни i призвела знову до фактичного пiдпорядкування їхньої країни Чехiї. Зважаючи на те, що саме че-хи, в основному, i репрезентували в об'єднанiй Чехословацькiй Республiцi комунiстичну партiю, вiдверто пiдтримувану Радянським Союзом, це незадоволення приймало антикомунiстичний та антирадянський характер. А тому рейдам УПА на цi терени придiлялася особлива увага, i ретельна їх пiдготовка тривала досить довго: проводилися спецiальнi вишколи для бiйцiв i командирiв, що мали в час рейду працювати серед словацького населення, писалися листiвки, призначенi для поширення серед словакiв, перекладалися на словацьку та чеську мови уже готовi пропагандистськi матерiали тощо. Саме така пiдготовка дозволяла повстанцям пiзнiше, в час проведення акцiй, проробляти великий об'єм роботи.

Врештi, ми бачили результати дiяльностi українських повстанцiв на Словаччинi, що проявлялися в пiдтримцi мiсцевим населенням iдей, пропагованих УПА, у вiдсутностi боїв в час проходження рейдiв, що означало розумiння цих iдей i вiйськами, кинутими на припинення дiяльностi українських повстанцiв, у спалахах боротьби мiсцевих антикомунiстичних рухiв незабаром пiсля закiнчення рейдiв. Особливо показовими при оцiнцi дiяльностi вiддiлiв УПА на словацьких теренах є результати виборiв до парламенту Чехословаччини, котрi проходили пiсля другого словацького рейду у травнi 1946 року. Абсолютна перемога Словацької Демократичної партiї, активною агiтацiєю за яку займалися українськi повстанцi, засвiдчила значний вшшв УПА на внутрiшньополiтичне життя країни.

Однак перемога демократiв на виборах у Словаччинi не ста-ла тим чинником, який зумiв би протистояти поступовому перетворенню країни в сателiт Радянського Союзу. Проблема в тому, що i внутрiшня, i, тим паче, зовнiшня полiтика в цьому краю визначалася не в Братиславi, i навiть не в Празi, а в Москвi, яка, можливо, дещо повiльнiше, нiж у iнших країнах Схiдної Європи, проте й тут поступово просувала до влади своїх ставленикiв, що з часом стали цiлком керувати країною.

Той факт, що в результатi рейдiв вiддiлiв УПА на терени Сло-ваччини таки не дiйшло до спiльної збройної боротьби словакiв та українцiв iз комунiстичним тоталiтаризмом, пояснюється не недолiками в пропагандистськiй роботi українських повстанцiв (хоча й такi були), а, перш за все, слабкiстю мiсцевих пiдпiльних збройних рухiв опору, що були представленi рiзними органiзацiями i не мали загального керiвництва, здатного очолити масову збройну боротьбу. Єдиний можливий реальний конкурент комунiстiв на полiтичнiй аренi Словаччини - Демократична партiя - волiла боротися зi своїми опонентами законними засобами, ефективними у нормальних демократичних суспiльствах, в жодному разi не вдаючись до збройної боротьби, на яку демократи могли б пiдняти словакiв, особливо селян, пiдтримка серед яких у них була найбiльшою. Врештi, Демократична партiя поплатилася за свою нерiшучiсть i нерозумiння реальної полiтичної ситуацiї своїм iснуванням. Незважаючи на те, що вона не проводила жодних переговорiв, чи, тим паче, узгоджувальних дiй iз керiвництвом українського нацiонально-визвольного руху, її було звинувачено у "змовi з бандерiвцями" i, таким чином, усунуто з полiтичної арени.

Найбiльш вагомим результатом пропагандистських акцiй УПА на теренах Чехословаччини слiд вважати небачений до того часу розголос, якого набула справа визвольної боротьби українцiв у цiлому свiтi. Саме завдяки тому, що акцiї широко висвiтлювалися в чехословацькiй пресi, ще не контрольованiй СРСР, iнформацiя про УПА та про визвольнi рухи на теренах Союзу взагалi, чи не вперше, потрапляє за "залiзну завiсу". Таким чином, територiя Чехословаччини була використана українськими повстанцями як арена для манiфестацiї своїх iдей у свiтi. Нарештi було прорвано iнформацiйну блокаду, утримувану Москвою довкола українського визвольного руху. Справжню лавину публiкацiй про УПА викликав безпосереднiй прихiд учасникiв збройної боротьби у вiльний свiт восени 1947 року. Тепер навiть тi, хто вважав героїчну боротьбу українського народу за свободу iз, здавалося б, непереможною Москвою вигадкою та мiфом, могли на власнi очi бачити її учасникiв, чути з їхнiх вуст правду про цей рух.

На жаль, досi чомусь iснує переконання, що свiтова громадськiсть нiчого не знала про завзятi змагання українського народу за свою незалежнiсть i вiрила Сталiновi, який стверджував, що iснує "єдиний радянський народ - будiвничий свiтлого комунiстичного майбутнього". Тим часом, як видно iз зiбраного мною матерiалу (а зiбрано, з об'єктивних причин, лише незначну його частину), вже з кiнця 1945 року в захiднiй пресi регулярно починають з'являтися публiкацiї, присвяченi збройним дiям УПА. Незважаючи на певнi неточностi, перекручення чи перебiльшення опублiкованої iнформацiї все ж було достатньо, щоб сформувати у громадськостi свiту загальне уявлення про реальний стан справ в Українi та масштаби збройної боротьби її народу з Москвою.

Чому ж свiт мовчав? Чому ж не пiдтримав борцiв, якi гинули за демократичнi, загальнолюдськi цiнностi, за право на свободу, право, до речi, деклароване дiючою тодi вже Органiзацiєю Об'єднаних Нацiй? Можливо, свiт просто боявся вiйни. Як цинiчно заявляв свого часу вiдомий англiйський драматург Бернард Шоу: "Нiхто не хоче розпочинати вiйну через країну, про яку точно й не знає, де вона знаходиться на мапi". Але це вже були тi причини, яких українськi повстанцi не могли змiнити.

З певнiстю можна сказати, що пропагандистськi рейди УПА на терени Чехословаччини 1945-1947 рокiв належать до найкраще пiдготовлених та проведених акцiй не тiльки всього українського нацiонально-визвольного руху, а й iнших пiдпiльних рухiв опору того часу, а тому вони чи не найбiльше заслуговують на подальше ретельне дослiдження та iсторичний аналiз. Вкрай необхiдним для продовження вивчення цiєї теми є розширення джерельної, особливо документальної, бази, що можливо за рахунок залучення до опрацювання додаткових архiвних матерiалiв, котрi мiстяться в Словаччинi та Чехiї, i поки що не використовувалися українськими дослiдниками.

Дана робота є першою спробою оцiнки значення цих акцiй для подальшого розвитку усiєї збройної боротьби українцiв пiсля закiнчення Другої свiтової вiйни. Фактично вперше пропагандистськi рейди стали об'єктом спецiальних iсторичних дослiджень, вiдповiдно, багато з висловлених у цiй роботi тверджень та мiркувань теж наводяться вперше, а отже, потребують додаткових доказiв, дослiджень, дискусiй, обговорень та, зрештою, й уточнень.

Додаток № 1.

Короткі вказівки для тих, що йдуть в рейд на Словаччину [538]

Відділи вирядити (убрання, взуття, зброя) по можності якнайбільш репрезентативно. Подати вичерпні пояснення воякам і командирам відносно політично-пропагандивної і боєвої тактики підчас рейду.

Ціль рейду: задемонструвати нашу збройну боротьбу проти большевицького гнобительського імперіялізму, розпропагувати нашу політичну постановку, кличі, ідею, факти гноблення большевиками усіх народів, зміст, факти і розміри боротьби українського і других народів і т.д.

Поведінка стрільців і командирів: супроти самих себе - товариська, але військово-дисциплінарна. Супроти тамошнього населення - культурна, ввічлива, бадьора, весела, - як пристало на синів культурного і лицарського 45-ти мільйонового українського народу та воїнів вкритої славою революпійної УПА. Харчі в більшості купувати. В конечності - звертатися до тамошніх голів громад, щоб вони зібрали харчі для відділу, або дозволили самим зібрати. При цьому (при збірці) належить вияснити цілі нашої боротьби. Коли стрільці збиратимуть самі, то не сміють жебрати, ані силою реквірувати. Вияснити населенню усе так, щоб воно само охоче жертувало. При цій нагоді вести в кожній хаті нашу пропаганду. За жертвування чемно подякувати. Невільно брати алькоголевих напитків, а пити тим більше. Колиб навіть угощували горілкою, заявити, що українські повстанці алькоголю не вживають.

Боєва тактика: коли ми увійдемо на територію чужої держави, то її власті, не знаючи, в чому річ, будуть старатися нас поборювати і усунути. Щоб спараліжувати і зневтралізувати виступ проти нас зі сторони тамошніх властей, належить з місця розгорнути масову роз'яснювальну акцію (листівки, кореспонденція, мітінги, індивідуальні розмови і т. д.) під кличем: приходимо до Вас не як ворог, а як гості і приятелі в таких і таких цілях.

Не вільно під ніякою умовою нападати на міліції, військо, магазини і т. д. не тільки там, де є чехи і словаки, але і большевики. Не вільно ліквідувати ніяких "типів". Навіть большевицьких емісарів не ліквідувати, бо також можемо зробити несправедливо вимір кари (ці люди можуть тішитися симпатією місцевого населення і не всі, як знаємо, щиро служать Сталінові).

По переході кордону розчленуватися на малі рухливі відділи, щоб одночасно обняти діяльністю більший терен. Це подиктоване потребою: бути всюди, говорити, роз'яснювати і дурити ворога щодо численности рейдуючого відділу. Примінити тактику рухливости: виринати і зникати. Не задержуватися довше на постоях в одній місцевості (хіба стільки, стільки конечно потрібно для відпочинку), щоб не об'їдати населення, більше зробити в інших місцевостях і здезорієнтувати ворога.

Зачіпних боїв абсолютно не вести. Коли на нас нападатимуть, тоді боронитися, маневрувати, прориватися, чи відв'язуватися й зникати. Коли наступатимуть чехи та словаки, тоді насамперед (якщо це можливе і не грозить підділові) старатися післанцем, окликами, білою хоругвою, чи іншим способом дати їм до зрозуміння і вияснити, що ми маємо супроти них зовсім приятельські наміри. Коли наступатимуть большевики, - бити силою всієї зброї і скоро відв'язуватися та зникати. Коли б наступали разом, - тоді до чехів і словаків, зайняти становище, як сказано вище, - роз'єднати з большевиками. Засадничо збройних сутичок уникати: маневрувати і відв'язуватися, - але ніколи панічно не втікати.

В сутичках, коли не вдасться уникнути маневруванням, битися героїчно, завзято. Пам'ятати тоді, що на вас дивиться ціла Словаччина і Чехія, а їхніми очима широка світова опінія. Пам'ятати, що тут у боях на чужій землі репрезентуємо всю УПА, усі криваві визвольні змагання українського народу. Тут на нас дивиться і нас оцінює широкий світ. Тут своєю боєвою поставою маємо нагоду скапіталізувати для нашої визвольної боротьби усі дотеперішні жертви. Отже: дійде до бою - мусимо вийти з нього з честю і славою, хоч би це коштувало нам найбільших жертв.

Політична пропаганда: масово кольпортувати наші листівки і літературу взагалі. Розгорнути масову кореспонденцію до впливових інтелігенів, поліційних станиць, адміністрації її. Листи вислати поштою (навіть до Праги, Братіслави і інших більших міст). Залучувати наші листівки і видання з коротенькою допискою, в яких цілях ми сюди прибули і хто висилає це письмо - значить українські Повстанці. Також висилати листи післанцями в поблизькому середовищі. Від словацького населення взяти (попросити і пояснити в яких цілях) адреси впливових урядових і приватних осіб, щоб вислати до них поштою наші посилки. Одночасно подавати листи "через чемність" через одних словаків до других, їхніх знакомих, - туди, куди пошта не сприяє. В селах через які переходимо, малювати тиром і фарбою (або на папері) на парканах, вітринах і т. д. наші кличі. Для малювання написів - кличів посилати ніччю спеціяльні ланки стрільців з місцевими провідниками (уважати на провокацію).

Кромі цього робити по селах мітинги, гутірки, товариські розмови, співати наші революційні пісні по всіх селах і хатах, де тільки перебуватимемо. Коли ж стрілець зобов'язаний вести пропаганду, а якщо не може, зогляду на слабе вироблення, вести розмови на політичні теми, тоді повинен розповідати про свої боєві пригоди і про життя УПА. Заходити до інтелігентів і роз'яснювати: чому ми проти большевизму - а защо боремося, нашу пропаганду, відношення до других народів і держав (прихильне), що ми за правдивою демократією, гуманністю та всіми іншими шляхотними людськими ідеалами, а проти шовінізму, імперіялізму, диктатури, деспотизму, тиранії і т. п. Переповідати факти боротьби українського народу, наслідки большевицької неволі, її форми та зміст, форми большевицького гноблення народів взагалі. Бити головно по сталінізмі і його антинародній і антидемократичній системі, але не виступати і не утотожнювати цього всього з російським народом. Підчеркиути, що власне хочемо співпрацювати і мирно жити з російським народом, тільки треба усунути большевизм і т. д. Не порушувати справ Закарпаття. Коли самі про це запитають, - відповісти: ми боремося за здобуття Украінської Самостійної Соборної Держави, а територіяльні спори наш уряд поладнає зі сусідами полюбовною дорогою, якщоб навіть певна частина українців перебувала в кордонах ЧСР, то це нічого неприємного, бо мали б вони рівні права і свободу всестороннього розвитку і т. д, (подавати факти взаїмного приятельського відношення між нашими народами). Пам'ятати, що чехи і словаки ненавидять мадярів, але до цих протимадярсьських розмов не треба мішатися, - сказати, що мадярів вже доля покарала за їх гріхи і що вони також повинні змагати до визволення з-під большевицького ярма, але різко підчеркати, що ми проти мадярського загарбництва і проти їх ролі германського сателіта. Не проповідувати пімсти. Висказувати, що ми наскрізь позитивно ставимося до польського народу, тільки з польської сторони є така поведінка… (вичислити факти польського терору проти нашого населення), але відносини наладнуються. Не вільно проповідувати шовінізму, а бути носіями якнайбільш гуманно-демократичних ідей. Ми йдемо в боротьбі поруч з іншими народами. Доказувати, що єдиною тривалою основою і реальною гарантією безпеки, незалежности і свободи чехів та словаків і інших народів слов'янських перед загррзою німецького, чи будьякого іншого імперіялізму - є не невільничий, вдержуваний терором СССР, але союз вільних, самостійних держав усіх слов'янських і східньо-европейських народів та кавказько-азійських. Такий союз самостійних держав, опертий на добровільності, приязні і дружбі, на політичній, мілітарній і господарській співпраці, а не на невільничих оковах, як СССР, - буде найкращою підставою реальної оборонної системи слов'янських та всіх інших волелюбних народів східньої Европи перед загарбництвом імперіялістичних хижаків. СССР побудований на насиллі і поневоленні, не дає нашим народам оборони перед германським імперіялізмом, але сам несе жорстоку імперіялістичну неволю і гніт. Остання війна проти гітлерівської Німеччини була з одної сторони оборонною боротьбою всіх слов'ян і других народів перед смертельною загрозою людожерного німецького імперіялізму, - а з другої сторони, - була конкуренційною боротьбою між імперіялізмами Берліна і Москви за те, хто з них має панувати над нашими народами. Пам'ятати, що чехи і словаки бачать в Росії єдину охорону і оборону перед германським наступом. Тому треба цього фальшивого "оборонця" розвінчати та заступити чим іншим (союз самостійних слов'янських держав). Наша пропаганда мусить бути побудована на правді, відповідати нашій генеральній політичній лінії і дихнути на тих запліснілих комунізмом і русофільством людей здоровим революційним, але демократичним духом. Якщо були б заграничні кореспонденти (треба розвідати), то обов'язково подати до них наші видання (так, щоб напевно одержали), або, як можливо, стрінутися особйсто і передати наше живе та друковане слово. При всіх розмовах зазначувати і документувати наше протигітлерівське і протифашистівське становище (подати факти протинімецької боротьби нашого народу і УПА і т. д). Роз'яснити, який вклад дала Україна в розгром гітлеризму та які понесла з цього приводу жертви. В розмовах з населенням про нашу боротьбу вияснювати, що ми не боїмося мілітарної могутності Червоної Армії, бо в тій армії є багато наших братів і синів союзних поневолених народів. Вони підуть разом з нами у майбутній рішальній розправі. Говорити багато про наші бойові успіхи і про факти переходу на наш бік бійців і старшин ЧА, їхнє сприяння нашим ідеям. Виказувати з яскравою переконливістю та полум'яною вірою, що ідея загально-людської свободи, за яку ми боремося, мусить перемогти. В рейд взяти відповідну кількість пропагандистів, добрих, головно таких, що знають чеську, словацьку та інші мови.

1945.

Додаток № 2.

Кличi до устного поширення й до написiв на видних мiсцях [539]

Большевицькi iмперiалiсти готуються на пiдбiй цiлого культурного свiту!

Європi грозить большевицька деспотична неволя i терор НКВД!

Большевизм - це система диктатури, терору i тиранiї!

Італiйський фашизм, нiмецький гiтлеризм i московський большевизм - це подiбнi тоталiтарнi диктаторськi системи!

Гітлеризм - це нiмецький большевизм, а большевизм - це московський гiтлеризм!

Большевицькi iмперiалiсти потоптали усi права народiв i людини!

Большевицька демократiя - це брехня i обман!

Большевицька демократiя - це новiтня тиранiя i деспотiя!

Большевицькi вибори - це найбiльший фальш i глум над правдою i правом людини!

Чехи! Словаки! Чи знаєте, що в большевицькому режiмi немає свободи думки, слова, вiри, преси, зборiв, мистецтва i штуки, анi парламентарного права людини!

Большевики усунули всi здобутки великої французької революцiї про права людини!

В большевицьких виборах немає жодних виборiв - бо нема свободи, нема опозицiї, не можна нiчого вибирати - є тiльки однi примусовi лiсти. Кандидатiв не обираютї., але назначує партiйна верхiвка. Народ гонять до голосування на урядовi лiсти. Де нема свободи - там нема виборiв i демократiї!

Сталiнська конституцiя - це фальiii i узаконення монопартiйного тоталiтарного безправства!

Геть большевицьку монопартiйну диктатуру, тоталiтаризм i терор! Хай живе свобода людської думки, вiри, сумлiння, слова, преси, лiтератури, мистецтва i штуки - знищена в тоталiтарнiй системi большевизму!

Хай живе свобода зборiв, критики, полiтичних i суспiльних органiзацiй, парламентарних виборiв, свобiдне парламентарне представництво i парламентарна демократична влада, усунена i знищена в большевицькому режiмi!

Геть терор НКВД-НКГБ, геть масовi розстрiли, збiрну вiдповi-дальнiсть, масовi депортацiї населення на Сибiр i на Ледовий океан, концентрацiйнi лагери, побої i знущання. Хай живе право людини до свобiдного життя, хай живе незалежне судiвництво i справедливiсть!

НКВД-НКГБ - це большевицькi гестапо i СД!

Мiж большевицькою i гiтлерiвською терористичними системами нема жодної суттєвої рiзницi!

В большевикiв є концентрацiйнi лагери, збiрна вiдповiдальнiсть, масовi смертнi екзекуцiї, нацiональна нерiвнiсть i гнiт, соцiальна несправедливiсть, усе так само, як у гiтлерiвцiв, тiльки масковане пропагандою!

Большевицька диктатура пролетарiяту - це диктатура над пролетарiятом!

Робiтники i селяни терплять в большевицькому режiмi знущання i голод!

Большевицький режiм запровадить колгоспну i фабричну панщину-крiпацтво!

Большевики вiдiбрали селянам i землю, i волю, робiтникам вiдiбрали свободу працi i справедливий заробiток. Усiх громадян большевики обернули в безправних, тероризованих рабiв держави, в якiй рядить партiйна клiка нових червоних буржуїв!

Большевики знищили усi iдеали соцiалiзму i гуманiзму та запровадили державно-партiйний капiталiзм, визиск, нужду i голод. Народ тепер говорить: серп i молот - нужда i голод!

Большевицька партiйна клiка - це класа новiтнiх червоних буржуїв, капiталiстiв, полiцаїв, [слово не читається] i глитаїв - експлуататорiв, зненавиджена усiм трудовим працюючим народом!

Большевицька стахановщина i соцзмагання, норми i "добровiльнi" збiльшення працi - це нечуваний визиск робочих сил, висмокту-вання поту i кровi робiтникiв, смертне виснаження працюючих!

Праця i продукцiя в СССР iде не на користь i добро працю-ючих, але на наживу нової парiiйної буржуазiї, на кремлiвськi бенкети i паради, на агентурну пiдривну роботу в цiлому свiтi, потрiбну для їхнiх iмперiалiстичних цiлей та найбiльше для приготування нових загарбницьких воєн!

Нар[о]ди i люди, якi прагнете свободи, миру, справедливостi i добробуту. Пам'ятайте, що большевики перевели тiльки штучну, поверхову демобiлiзацiю! Пам'ятайте, що большевики держать мiлiоновi армiї i вишколюють новi! Пам'ятайте, що большевики приготовляють на Уралi i в Сибiрi новi танки, гармати i бомби! Пам'ятайте, що большевики готують гарячково нову вiйну - нову рiзню народiв, бо хочуть загарбати i поневолити увесь свiт!

Усi поневоленi i загроженi народи єднайтесь проти зрадникiв соцiалiзму i гробокопателiв великих iдеалiв людської свободи, соцiяльної справедливостi, щастя i добробуту!

Україна, поневолена московсько-большевицьким iмперiалiзмом, позбавлена всiх прав - не кориться, але бореться за свою волю i державну незалежнiсть. Совєтськi республiки не мають жодних самостiйних прав. Це тiльки обман для зовнiшнього свiту. В большевицькiй системi нема на практицi жодних республiканських прав - є тiльки одна iмперiя з одним централiстичним, деспотичним режiмом!

Українська Повстанча Армiя (УПА) повстала i зорганiзувалася в боротьбi проти нiмецької окупацiї та здобула в тiй боротьбi великi успiхи i славу. Тепер УПА бореться проти большевицької окупацiї тому, що большевизм такий самий ворог України i ворог усiх волелюбних народiв, як i гiтлеризм!

Разом з УПА боряться повстанськi збройнi вiддiли iнших поневолених народiв СССР!

Хай живе сшльний протибольшевицький фронт усiх народiв, поневолених i загрожених московсько-большевицьким iмперiалiзмом!

Боротьбою УПА керує всеукраїнський демократичний уряд - Українська Головна Визвольна Рада (УГВР)! Як довго буде панувати в свiтi несправедливiсть, неволя, iмперiалiзм, ненависть i терор, нужда i голод - так довго не буде на землi i спокою! Тiльки по знищеннi всякого iмперiалiзму, всякого гнiту i визиску, всякого людоїдського фашизму, все одно, чи вiн родився i хрестився в Італiї, Нiмеччинi, чи Москвi, чи вiн чорний, брунатний, чи червоний - тiльки по знищеннi усiх iмперiалiстичних тоталiтарних систем настане золота доба людської свободи, миру, щастя i добробуту!

Большевизм - це червоний фашизм!

Большевизм - це варварство i темна реакцiя!

Боротьба проти большевизму - це боротьба за поступ, за найвищi прогресивнi iдеали людства!

Смерть тиранам i тиранiї! Хай живе правдива демократiя! Хай живе воля!

Хай живуть самостiйнi держави усiх народiв у взаїмному [нечiтке слово] братерствi i приязнi!

Хай живе вiльне, щасливе людство!

Додаток № 3.

До чеських i словацьких жовнiрiв [540]

Смерть тиранiї! Воля народам! Воля людинi!

До чеських i словацьких жовнiрiв

ЧЕХИ! СЛОВАКИ! ВОЯКИ!

Недалеко вас дiються страшнi речi. Кiлька дивiзiй польського i большевицького вiйська та полiцiї виганяє українське населення з його сiл, грабує усе майно, б'є безборонних людей, знущається, мордує десятками i цiлими сотнями, палить хати, кидає дiтей в вогонь. Пограбованих, насильно вигнаних, бiдних, нещасних селян везуть взимi, серед страшних морозiв, гiрше, чим худобу, на вигаання.

Кожний чоловiк, в якого є людське серце, мусить до краю обуритися тим нечуваним масовим людоїдським терором!

Ми, Українськi Повстанцi, виступили до збройної боротьби в оборонi свойого народу, в оборонi людського права i життя! Ми не дозволяємо щоби польсько-большевицькi банди i вiйсько грабували i мордували безкарно наших людей та щоби виганяли насильно з рiдної землi. Будемо боронитися всiма силами проти польсько-большевицьких червоних людоїдiв, якi наслiдують i продовжують ганебну винищувальну роботу Гiтлера. А там, де вимордують i виженуть наших батькiв зi своїх хат - спалимо до решти свої села, щоби лкгаш ворог-людоїд не користав з цих страшних здочинiв, якi доконують на нашому народовi червонi московськi тирани i їх польськi наймити.

ЧЕХИ i СЛОВАКИ! Коли станете на свойому кордонi в Карпатах, гляньте з гiр, як щоночi сотнями кiльометрiв горять хати i цiлi села на просторi 800 км вiд Хребтiв Карпат по долiшнiй Буг! Гляньте, як виганяють там на морбз i снiг та мордують людей, як втiкають там лiсами i ярами, на сйiгу i на морозi старцi, жiнки i дiти, гiрше, як за татарських часiв!

Такi самi жорстокi знущання, масовi морди мирного населення, арештування, розстрiли, вивози на Сибiр i на ледовий пiдбiгуновий океан, зсилки до безконечних концентрацiйних лагерiв, грабунки i терор дiяться сьогоднi в цiлiй Українi!

Хай це буде пересторогою для всiх народiв, якi ще не знають зблизька бiльшовицької практики! Пам'ятайте, що така сама страшна доля чекає в майбутньому i Вашi народи, коли затiсниться над Вами большевицьке ярмо! Бо московсько-большевицькi iмперiалiс-ти приготовляють таку долю для цiлої Європи. Тому сьогоднi перший обов'язок усiх волелюбних демократичних народiв - станути спiльно до оборони й боротьби проти цiєї небезпеки, проти загрози нової, червоної, фашистiвської тотальної тиранiї, яку несе усьому свiтовi московський iмперiалiзм.

Український народ перший впав жертвою московського червоного фашизму i перший вступив до боротьби проти нього. Сьо-годнi цiла Україна, i з нею всi другi краї величезної тюрми народiв СССР, горять в огнi революцiйної повстанської боротьби небувалих розмiрiв. В огнi цiєї боротьби повстає i твориться спiльний визвольний фронт усiх народiв поневолених, i загрожених большевицькою тиранiєю.

Україна кличе Вас, нашi Браття-сусiди, до цього великого дiла.

ЖОВНІРИ ЧЕСЬКО-СЛОВАЦЬКОЇ АРМІЇ!

Ви вояки, але у Вас людське серце i сумлiння. Ми знаємо, що Ви, чехи, i Ви, словаки, - сини культурних, демократичних, полiтично високорозвинених народiв, тому вiримо, що Ви станете разом з нами проти большевицько-польського варварства i людоїдства.

Коли Ви чеснi люди, коли Ви демократи - не слухайте большевицької брехливої пропаганди, не слухайте тих, якi вихваляють червоний тоталiтаризм i кажуть Вам виступати проти українцiв. Не слухайте їх, а допомагайте серцем i дiлом українському народовi в його горю i нещастю i в його героїчнiй боротьбi!

Ми українцi - Вашi найближчi сусiди i найближчi брати. У нас одна слов'янська кров i однаковi демократичнi переконання.

Не помагайте, отже, нiчим ворогам людської свободи, але допомагайте її оборонцям!

Пам'ятайте, що ми, Українськi Повстанцi, боремося за найвищi i найшляхетнiшi вселюдськi iдеали свободи, братерства i рiвноправности всiх народiв, ми боремося за нацiональне i соцiальне визволення, рiвнiсть i справедливiсть кожнього народу i кожньої людини! Ми кровавились за цi iдеали повних три роки в боротьбi проти нiмецької окупацiї - i тепер продовжуємо нашу боротьбу за тi самi iдеали проти окупацiї большевицької.

Не виступайте, отже, проти Українських Повстанцiв, не стрiляйте до нас, але єднайтесь з нами i допомагайте нам. Тим прислужитесь також своїй батькiвщинi, яка рiвно ж загрожена сьогоднi небезпекою большевицького iмперiалiзму.

Слава нашим волелюбним слов'янським братам - Чеським i Словацьким Демократам!

Хай живе спiвпраця i братерство наших народiв!

Хай живе Вiльна, Самостiйна Українська Держава!

Хай живуть вiльнi, самостiйнi держави усiх народiв у братерськiй дружбi i спiвпрацi!

Хай живе новий вiльний свiт на руїнах гiтлерiвської i большевицької тиранiї!

Геть чорний, брунатний i червоний фашизм - ворогiв людської свободи!

Хай живе воля, братерство i соцiяльна справедливiсть усiх народiв i усiх людей!

1946 р.

Додаток № 4.

Друже Мирон! [541]

Як вам вiдомо, Ви перебираєте командування рейдуючим вiддiлом. Цим берете на себе вiдповiдальнiсть за все, що буде дiятися пiд час походу. Знаючи Вас добре, вважаю, що Ви виконаєте все так, як має бути.

Наказую:

Детально вивчити "Короткi вказiвки", яких пiд час походу мусите дотримуватися.

Забезпечити вiдхiд всього вiддiлу з командирами та полiтвиховниками (вiддiли, якi до Вас прийшли, сформував я особисто) i дати їм детальну iнструкцiю, що можна, а що нi. Закiнчити пiдготовку (ремонт взуття, одягу, заготiвлю продуктiв, боєприпасiв, конвертiв, дьогтю або фарби для написання гасел), мiж загонами роздiлити пропагандистський матерiал, "Оголошення" та "Посвiдки". Пiсля короткого вiдпочинку вiддiлiв, якi прийдуть, дати негайну команду на вихiд. Перед самим вiдходом, але не вiдразу, переговорити iз стрiльцями та ознайомити їх зi всiма завданнями, якi мають виконати для звiльнення нашої держави. Одночасно повiдомити їм, що, якщо хтось з них пiд час походу, в бою, в поведiнцi, в розмовах та зустрiчах з мiсцевими жителями або мiж собою зробить щось нетактовне, буде суворо покараний. В цьому не можна допускати помилок.

Як тiльки дiйдете до зустрiчей з населенням, зразу почати акцiю (тiльки для обраних i освiчених). Ознайомити жителiв з метою нашого приходу, щоб тим нейтралiзувати чехословацьке вiйсько, якби бiльшовики хотiли вжити його проти нас. Закликати воякiв, щоб не дали спровокуватися та не намагалися виступити проти нас. "Повiдомлення" покласти в конверти та вислати його чехословацьким командирам, протибiльшовицьки налаштованим. Одночасно вислати "Повiдомлення" i лiтературу службовцям, мiлiцiї та iнтелiгенцiї, особливо священикам. До поважних громадян посилати словакiв з усними дорученнями. При тому всiм пояснити, що чехи i словаки повиннi переконувати своїх братiв в армiї та в мiлiцiї, щоб не виступали проти нас.

Добитися того, щоб словаки i чехи самi розповiдали своїм землякам, що виступ проти нас їм би нашкодив, принiс би їм втрати. I був злочином проти нашої великої i святої справи. Притому потрiбно буде навiдувати багато будинкiв, зустрiчатися та розмовляти з багатьма людьми, пояснювати їм мету нашого приходу та нашої боротьби. Ця робота мусить бути виконана в першi години пiсля приходу, щоб з першим свiтанком рознеслося по цiлiй Чехословаччинi не лише те, що ми прийшли, але й, перш за все, хто ми та за що воюємо, про що говоримо, як ми одягненi та озброєнi, якої думки про нас населення, вiйсько та всi чехи та словаки. Щоб розповiдi про нас в перших днях i годинах не несли обману та не-правдивої большевицької пропаганди, мусимо розповiсти про себе правду вже на початку. На заходi Чехословаччини бiльшовики будуть про нас говорити, звичайно, що ми вороже ставимося до населення, б'ємо та тероризуємо його. Тому потрiбно буде демаскувати большевицьку брехню дiями. Наш прихiд має викликати в цiлiй Чехословаччинi не страх, а зацiкавлення до нас. Тому потрiбно буде вiдсилати чеську i словацьку протибольшевицьки налаштовану iнтелiгенцiю до всiх бiльших мiст (забезпечити їм дорогу), щоб вона говорила всiм про нас правду, активiзувала протибольшевицьки налаштованi елементи та масово поширювати протибольшевицьку пропаганду в цiлiй країнi. Бо там передвиборна гарячка, i протибольшевицькi сили могутнiють. Треба тiльки дати їм платформу, зактивiзувати їх, вдихнути в них революцiйного духу та додати вiдваги. Ще раз нагадую, не недооцiнюйте першi акцiї, бо першi враження мають засадниче значення, людина приймає їх з найбiльшою зацiкавленiстю, розкаже їх сусiдам та знайомим, вiдповiдно прикрасить їх та перебiльшить. Тому не смiйте економити матерiал для тих безплатних пропагандистiв, якi роблять нам велику роботу. Будемо iти лише по словацькiй землi, але наш матерiал та нашi акцiї мусять охопити цiлу Чехословаччину.

Вже на першiй зупинцi пiсля переходу кордону треба буде звернутися до якогось учителя або священика та попросити, щоб переклав гасла (доданi до "Коротких вказiвок") на словацьку та чеську мови, перш за все, на словацьку, бо коли йдеться про Словаччину, то не кожен словак розумiє добре чеську мову.

Малювати гасла дьогтем на будовах (адмiнiстративнi або нежитловi, якщо заселенi, то хiба з дозволу господаря), а загалом, на кожну свiтлу основу. Коли б не можливо було дiстати дьогтю чи чорної фарби, малювати вапном на чорну основу (плоти i темнi стiни будов). На допомогу покликати словакiв, щоб в написах не було помилок. На це звернути найпильнiшу увагу. Знайти таких словакiв та чехiв, якi б самi поширювали гасла мiж своїми земляками (так само, як iнший наш пропагандистський матерiал). Шукати спритних хлопцiв, якi хотiли-б йти в Прагу, в Братiславу i до iнших мiст i там малювати всi гасла. Листiвки "Чехи! Словаки! Вояки!" давати, головно, вiйську, але й цивiльному населенню читати їх на зборах (попросити якусь вiдому людину з рядiв словакiв, яка була б оратором i це прочитала). "Вiдкритий лист" роздавати населенню, органiзовувати його публiчне читання, поширити цей лист при допомозi словакiв по цiлiй Чехословаччинi. "Декларацiю" поширювати, головно, мiж iнтелiгенцiєю, особливо мiж католицьким членством Демократичної партiї. Члени цiєї партiї є проти-большевицьки налаштованi, наш матерiал радо приймуть i належно його використають. Попросити їх, щоб повiдомили адреси рiзних впливових осiб в Празi, Братиславi, Моравськiй Остравi, Брнi, Пiльзнi, Кошiцах та iнших мiстах, i вислати їм наш матерiал поштою. I коли навiть адресат не отримає його, хоча б його буде читати чи полiцiя, чи цензура на поштi.

Збори скликати в кожному селi, робити їх не лише для тих людей, якi тим цiкавляться. Краще буде робити менше зборiв, але кращих, як багато поганих. Збори скликати у вечiрнiх годинах (тодi кращий ефект). Не можна скликати людей на збори вночi, бо це мало б примусовий характер. Хто не хоче йти, того не примушувати. Основнi питання виступу перекласти на словацьку мову, для того покликати словака-iнтелiгента, що знав би нашу мову. Якщо не буде достатньо виступаючих, органiзувати бесiди. Не говорити високим професорським стилем, а короткими, зрозумiлими реченнями. Як приклади вживати факти та цифри (з останнього номера "Інформатора" виписати собi найголовнiше, вказати на факти розмаху нашої боротьби). Повiдомити жителiв, яку позицiю мали б зайняти на майбутнiх виборах в Чехословаччинi.

Стрiльцi повиннi поводитися зразково. Перед тим, як увiйти в будинок, мають постукати в дверi, коли запросять всередину, мусять вести себе гарно, привiтатися з господарем "Добридень" або iнакше (залежить вiд часу дня). При вiдходi з будинку мусить попрощатися тим самим способом. При перебуваннi в будинку мусять пiдтримувати взiрцевий порядок, чистоти мiсця та особистої. Не мають права плювати на пiдлогу, кожною дрiбничкою мусять доказувати свою культуру. До мiсцевих треба посилати (по продукти, з листiвками, малювати гасла, на мiсцевi розмови) розумних, кмiтливих та вмiлих стрiльцiв. Менш вмiлих долучати до вiйськової служби. Командири i полiтвиховники, як найздiбнiшi, повиннi проводити пропагандистську працю, перш за все, мiж iнтелiгенцiєю. Командири мусять бути уважними на кожному кроцi, щоб стрiлець не зробив якоїсь дурницi i не скомпрометувався. Тих, хто провинився, карати, але в жодному разi не перед народом. Населення має бачити в кожному стрiльцевi зразкового вояка, iнтелiгентну особу та натхненника української визвольної армiї. Ко-жен стрiлець повинен говорити про нашi справи та про нашу перемогу переконливо, з запалом i вiрою, щоб тому, хто слухає, йшов мороз по шкiрi, та щоб в кожному стрiльцевi бачив озброєного апостола наших iдей, який готовий йти в кожнiй хвилi до найтяжчого бою i навiть померти.

Дiяльнiсть мусить охопити якнайбiльшу територiю. До сiл з українським населенням ходити менше, бо цього разу йдеться про працю мiж чехами i словаками. При перебуваннях в селi, не випускати з сiл. Пояснити, що ми їм не вiримо, бо вони служать нашому вороговi, московським бiльшовикам. Не сварити їх, що стали на службу брехливiй полiтицi i пропагандi та катовi Сталiновi, стали служити проти свого народу. Сказати їм, щоб покинули комунiзм, гробаря людської свободи, iнакше хай чекають вiд народу кари, яка неодмiнно прийде.

За нiяких обставин недозволено вбивати жидiв та кривдити їх, а також вести антисемiтську пропаганду. Коли б в розмовах торкнулися цiєї теми потрiбно якнайбiльше засуджувати гiтлерiвськi звiрства. Пояснити, що в Українi, за яку воюємо, буде мати кожна людина, в тому числi i чеськi та словацькi жиди, рiвнi права та належну свободу. Якщо не буде потреби, не торкатися жидiвської проблеми взагалi.

Взяти з собою декiлька коней. Зразу по приходi продати їх та за отриманi грошi платити людям за продукти (все рахувати), особливо м'ясо i хлiб, якого не є там багато. Коли вдасться, купити бiльшу кiлькiсть консерв (багато їх надає там УНРРА). Інакше брати продукти в мiсцевих жителiв та давати за продукти пiдтвердження (дiстанете їх з собою). Коли б села видали продукти органiзовано, то потiм видати одне загальне пiдтвердження. Якби хтось з чехiв та словакiв хотiв би дати щось добровiльно, наприклад, грошi, папiр, лiки, боєприпаси, звичайно, приймати це, подякувати, видати пiдтвердження та пояснити, що це чергова цеглина будови храму волi, свободи, братерства та добробуту всiх слов'янських народiв. Цей момент подати так, щоб не виглядало, як збiр милостинi. Якщо б дiйшло до зустрiчi з вiйськом, правда в дружнiй обстановцi, спитатися, чи не могли б подарувати або передати боєприпаси та iншi вiйськовi речi. Взяти грошi на купiвлю лiкiв та паперу.

Кожен командир, всi полiтвиховники та стрiльцi повиннi уваж-но записувати все, що робилося пiд час походу: бої, пригоди, зустрiчi та розмови з населенням, перший наш прихiд та як ми вплинули на населення, як воно приймало нашi слова, агiтки, як на них реагувало, це все послати командировi Р[еновi]. Крiм того, зразу пiсля повернення подати звiт про похiд i про те, яку працю зроблено.

Одночасно посилаю лист президентовi Бенешовi. Потрiбно йому послати його такою дорогою, щоб вiн змiг його дiстати. Найкраще познайомитися з якимось iнтелiгентом (священиком або вчителем), ясна рiч з протибольшевицькими поглядами, та попросити його, щоб листа будь-яким чином доручив президентовi (прямою або непрямою дорогою). Про долю листа детально зареферувати пiсля повернення.

Час перебування не є обмеженим. Якщо большевики вас притиснуть до стiни, якнайшвидше зникнути. Якщо справи будуть iти добре, залишiться на 10 днiв. Мусимо з'явитися як метеор, зробити своє i зникнути. Нехай нас чекають в майбутньому. Все iнше Вам розкажуть тi, кого я особисто послав. Друже Мирон, мусите знати: Вам пiдпорядковано вiддiли та роботу, яку маєте зробити так, щоб про нас говорила (зрозумiло, в позитивному свiтлi) не лише Чехословаччина, а й Європа. Маєте показати свiтовi тих, якi протистоять злочинам комунiзму, якi увiнчали нашi прапори та iм'я нашої вiтчизни невмирущою славою. Виконайте завдання добре i чесно. Цим напишете чергову вiйськову сторiнку iсторiї славних чинiв УПА та нашої визвольної боротьби. Бажаю Вам, друже Мирон, та всiм, кого побачите, вiйськових успiхiв та багато вiйськового щастя.

Нехай Всемогутнiй оберiгає Вас i Вашу мету.

Слава Українi!

Н[аза]р.

Додаток № 5.

Лист до президента Чехословаччини Е.Бенеша. (Квiтень 1946) [542]

Високоповажному Пановi Президентовi д-ровi Е.Бенешу

Повiдомляємо Вас, Пане Президенте, що ми, українськi повстанцi, прийшли на Вашi землi. Прийшли не як вороги, але як гостi. Несемо Вашому народовi i населенню Вашої держави слова правди. Вас, пане Президенте, вже напевно повiдомили про наш прихiд, але те повiдомлення, ймовiрно, не було правдиве. Знаєте, що нас змальовують у найтемнiших кольорах. Ми з цiлим нашим народом не боремося нi за що iнше, тiльки за свою свободу. При цьому не маємо нiяких претензiй на чужi землi. Загальнолюдськi моральнi принципи вчать, що кожний народ, який бореться за своє звiльнення з-пiд чужого ярма, поступає чесно, благородно i згiдно з правом. Історiя не осуджує i не ганить народiв, якi боролися за своє звiльнення, а навпаки, надає їм за тi шляхетнi чини найкраще визнання. УПА є сьогоднi не тiльки найбiльшою партизанською армiєю в Європi, але, передусiм, є революцiйно-визвольною армiєю протибольшевицького фронту, яка бореться не тiльки за волю українського народу, але й за волю всiх народiв i всього людства, гнобленого i загроженого большевизмом. УПА - це армiя, яка стає знам'ям визвольної боротьби всiх поневолених большевиками народiв. Нас - українських повстанцiв i весь наш народ - не спинить той факт, що вiйна в свiтових масштабах закiнчилася, i ворог усi сили кинув проти нас. За свої святi права i правду будемо боротися до останнього подиху. Не вiдмовимося вiд боротьби, навiть коли би проти нас став цiлий свiт, Іiльки зi спiвчутгям вiдносимося до народiв, одурманених большевизмом. Така дiйснiсть у нас пiдсилює вiру, що нашi iдеали святi i наш шлях та методи нашої боротьби едино правильнi i дають нам запоруку перемога та житгя.

Вiримо, що Ви, Пане Президенте, належите до тих полiтичних дiячiв, якi правильно оцiнюють полiтичну ситуацiю в Європi. Сподiваємося, що Ви, Пане Президенте, i Ваш народ належно поставитеся до нашого визвольного фронту.

Дозвольте, Пане Президенте, передати Вам наше привiтання.

З глибокою пошаною - Українськi повстанцi.

(Подаємо переклад цього документа українською мовою, здiйснений Іваном Кривуцьким i опублiкований у: Визвольний шлях. - 1999. - Кн.6. - С.699.)

Додаток № 7.

Звернення до старшин рейдуючих вiддiлiв УПА [543]

ДРУЗІ КОМАНДИРИ! Гром. - Буря. - Ласт. - Крим.

Прийшов час, на який ми довго чекали. Прийшов час, коли ворог застосував останнього засобу…

Одначе, вiн помиляється! Своїх позицiй ми не здамо! Вiрю у вас, друзi!

Досi вславили Ви свої iмена в змаганнях за наше Майбутнє, досi гiдно несли Ви прапор Революцiї у своїх дужих руках. Пам'ятайте, що своїми вчинками Ви пишете найсвiтлiшi сторiнки нашої iсторiї. Тепер жде Вас тяжке завдання, яке мусите виконати з честю.

Вiдходьте туди, куди велить наказ!

Я теж вiдходжу у далеку дiйснiсть, де впало вже багато Друзiв, одначе, вони не схилили вниз, гордо i велично пiднесених, визвольних прапорiв. Може, доведеться менi впасти на тому шляху, але що значить моє чи Ваше, чи нас усiх життя, супроти нашої святої Ідеї?

Тож прощайте, Друзi, i мiцно та високо тримайте незаплямлений прапор нашої революцiйної боротьби аж до перемоги! Бажаю Вам блискучих бойових успiхiв та багато особистого щастя.

Постiй, дня 25.5.1947 р.

Слава Українi!

Назар

Додаток № 8.

Заклик до членiв Украинскои Повстанчои Армии /Сотня Громенко/ [544]

Закликуемо Вас, рядовики и провидики груп УПА, навертаемо Вас зи зблудженои дороги, котрою Вас попровадили зли а слаборозвинени политики, котри запровадили низше розвинени верстви населення Галичични та Лемкивщини в пропасть и загибель.

Масови жертви и арешти, котри були поповнени зи сторони Польщи чи Росии цилком безпотрибни. Безпотрибний також терор з Вашои сторони, котрий був поповнений миж польським и украинським населенням, а також в групах УПА. Ти розстрили, телефони и буки, здеморалiзували нарид супроти Вас. Виселений нарид (з Вашои причини) мовляв: скильки понис я труднощив за них! а на посли знишитимуть мене. Щоб я останний час був у своим ридиним сели! Прикре це.

Це друзи не можем назвати боротьбою проти терору, бо цей ихний терор з безмежний. Не один Ваш брат невинний украинец чи славянин був тайкси заграблений.

Друзя! Невоюйте проти своиго славянского брата!

Не слухайте понимецких пидбехтувачив, котри немають де вернутись та брехливою пропагандою и терором тримають Вас биля себе, хочуть щоб Ви разом з ними соби каминь до шии привязали щоб скочити в воду. Котри знаходитеся на територии Чехословаччини зголоситься зи збранзю до найближчого вийскового пункту, де осередок будучности змисця маэте забезпечений. Сами бачите що боротьба безцилева. Сами бачите що командири Вам запорядникам обицюють краще завтра, харчи а спокийне життя, а писля цего вигонени з мисця на мисце переслидавни а примушени рабовати. Командири все Вам обицюють то, чого неможуть Вам сповнити, а Ви части терпите щоб захоронити комндирив щоб им добре було. Бачите скильки Вас з впроваджено в блуд приходит вам обернути зброю и проти тих, котри Вас придержують терором, сами бачити що капитуляция Ваших командирив несминена. Подумайте про свою родину, про жинку та дитей. Ще раз закликуем зложить зброю, у нас з и праци досить а працюючих ми потребуемо. У нас працюють а добре живуть ти ваши гноблени хлопци, котри закликують щоб Ви наступили их доргою.

Сливка

Могила

Нив

Панас

Лев

Грушка

Аркас

Стрила

Бак

Вильха

Без жодного страху сходить з лисив, киньте то дике життя а поступайте враз з культурним свитом и цивилiзациею.

СЛАВЯНСЬКА ПРАВДА ПЕРЕМОЖЕ!!!

[1] Визвольна полiтика. - 1948. - Ч.1. - С.2.

[2] Визвольна полiтика. - 1948. - Ч.1. - С.2.

[3] Визвольна полiтика. - 1948.- Ч.1. - С.6-7.

[4] Левiс Г. Ганн. Повстання i партизанська боротьба // Сурма. - 1966. - Ч.7-12. - С.22.

[5] Докладнiше див: Володимир Мороз. Радiостанцiя ОУН-УПА "Вiльна Украiна" // Визвольний шлях. - 1998. - Кн.3. - С.307-317.

[6] В.Клоков (вiдпов. ред.) Історiя Української РСР. - Київ: Наукова думка, 1977. - Т.7.

[7] Петро Мiрчук. Українська Повстанська Армiя. 1942-1952. - Львiв: Просвiта, 1991. - С.132-136.

[8] Лев Шанковський. "Українська Повстанча Армiя" // Іван Тиктор (ред.). Історiя українського вiйська. - Вiннiпег, 1953. - С.784-793.

[9] Oleh Martovych. Ukrainian Liberation Movement in Modern Times. - Edinburgh, 1955. - C. 150-155.; його ж The Struggle of Ukraine for Freedom. - Edinburgh, 1952. - C.36.

[10] Сергей Ткаченко. Повстанческая армия: тактика борьбы. - Москва-Минск, 2000.

[11] Богдан Якимович. Збройнi силиУкраїни. Нарис iсторiї. -Львiв: Інститут Українознавства, 1996. - С.195-196.

[12] Никола Андрусяк. "Нарис iсторiї Бойкiвщини" // Мирон Утриско (ред.). Бойкiвщина. Монографiчний збiрник матерiалiв про Бойкiвщину з Географiї, Історiї, Етнографiї i Побуту. - Фiладельфiя-Нью-Йорк: Головна Управа Т-ва "Бойкiвщина", 1980. - С.167.

[13] Сурма. - 1949. - Ч.10. - С.14-16.

[14] Микола Вернигора. "Про рейди УПА" // УПА в свiтлi документiв з боротьби за Українську Самостiйну Соборну Державу. 1942-1950. - Видання Закордонних Частин Органiзацiї Українських Нацiоналiстiв, 1957. - Т.1. - С.67-76.

[15] З.Семенiв. Рейди УПА та їх значення // Дозброї. - 1952. - Вип.16. - С.1.

[16] З.Семенiв. УПА - речник модерного украiнства // Сучасна Україна. 1957.20.10.

[17] Альманах Томону України" на 1977 рiк. - Торонто, 1977. - С.66-70.

[18] Альманах "Гомону України" на 1997 рiк. - Торонто, 1997. - С.91-96.

[19] Вiсник. - 1968. - Ч.10. - С.15-19.

[20] Лев Шанковський. "УПА на Стрийщинi (Причинки до iсторiї В.О. УПА ч.5 "Макiвка")" // Ірина Пеленська (ред.). Стрийщина. Історично-мемуарний збiрник. - Нью-Йорк: Комiтет Стрийщини, 1990. - Т.1. - С.210.

[21] Ігор Маршалок. "Змаг до волi" // Михайло Громенко. У великому рейдi. - Львiв: Атлас, 2000. - С.163-167.

[22] Володимир В'ятрович. "Закордоннi рейди вiддiлiв УПА" // Матерiали наукової конференцiї студентiв iсторичного факультету. - Львiв, 1998. - С.26-27.

[23] Володимир В'ятрович. "Героїчний рейд сотень УПА" // Нацiя i держава. 1998.4.4. - С.5.

[24] Володимир В'ятрович. "Тактика повстанських рейдiв" // Визвольний шлях. - 1999. - Кн.6. - С.685-691.

[25] Володимир В'ятрович. "Закордонний рейд УПА у документi американської розвiдки" // Воля i Батькiвщина. - 1999. - №1. - C.67-78.

[26] Володимир В'ятрович. "Українська Повстанська Армiя у свiтлi захiдної преси 1946-1947 pp." // Україна. Культурна спадщина, нацiональна свiдомiсть, державнiсть. Збiрник на пошану професора Юрiя Сливки. - Львiв, 2000. - Т.7. - С.471-488.

[27] Володимир В'ятрович. "Передумови переходу сотень УПА на Захiд" // Воля i Батькiвщина. - 2000. - №21. - C.39-45.

[28] Володимир В'ятрович (ред.). Сотенний "Бурлака". - Львiв: Лiтопис, 2000.

[29] Antoni Szczesniak, Wieslaw Szota. Droga do nikad. Dzialalnosc Organizacji Ukrainskich Nacionalistow i jej likwidacia w Polsce. - Warszawa: MON, 1973. - C.434.

[30] Ignaci Blum. Z dziejow Wojska Polskego. - Warszawa: MON, 1960. - C.116.

[31] Henrik Dominczak. Wojska Ochrony Pogranicza w latach 1945-1948. - Warszawa: MON, 1971. - C.206, 237-238.

[32] Maria Turlejska (pefl.). Z walk przeciwko zbrojnemu podzemiu 1944-1947. - Warszawa: MON, 1966. - C.63, 408.

[33] Wladislaw Jarnicki. W pogoni za "Burlakem". - Warszawa, 1960.

[34] Wladislaw Jarnicki. Spalona ziemia. - Lublin, 1970.

[35] Grzegorz Motyka. Tak bylo w Bieszczadach. Waiki polsko-ukrainski 1943-1948. - Warszawa, 1999.

[36] Ґжеґож Мотика. Рейд через Чехословаччину // Наше слово. №50 (2263). 2000.12.10. - С.3; Наше слово. №51 (2264). 2000.12.17. - С.3; №252(2265). 2000.12.24-31. - С.3.

[37] Vaclav Slavik. Prava tvar banderovcu. Akce B proti civilni citi. - Praha: Obris, 1948.

[38] Frantisek Kaucky, Ladislav Vandurek. Ve znameni trojzubce. - Praha: Nase vojsko, - 1965.

[39] Bohus Chnoupek. Banderovci. - Bratislava: Smena, 1989.

[40] Згадка про цю роботу i посилання на неї в Antoni Szczesniak, Wieslaw Szota. Вказ. пр. - С.419.

[41] Шлях перемоги. 1961.24.09-С.2, 6.

[42] Jan Fiala. Ceskoslovenske ozbrojene sily a zabezpeceni pokojneho vivoje v latach 1945-1947 // Historie a vojenstvi. - 1962. - №4. - C. 502-507.

[43] Jan Fiala. Zprava o akci B. - Praha: Vysegrad, 1994.

[44] Marta Vartikova. Roky rozhodnutia. K dejam politickego boja pred Februarom 1948. - Bratislava, 1962. - C. 201-205.

[45] Алоиз Свобода, Анна Тучкова, Вера Свободова. Заговор Ватикана против Чехословацкой республики. - Москва, 1950. - С.141-152.; звiдти, очевидно, ця теза потрапила i дорадянського iсторика: Дмитрий Михневич. Очерки из истории католической реакции. (Иезуиты). - Москва, 1952.- С.302-305.

[46] Jaroslav Sole. Cesta slovenskich partizanov od celonarodneho protifasistickeho povstania k Februaru 1948 // Historicki casopis. - 1961. - №1. - C.44-47.

[47] Jozef Rodak.Vpad banderovcov na Vychodno Slovensko // Apologia. - 1997. - №12. - C.34-35.

[48] Enrique Martinez Codo. Guerillas tras la cortina hiero. - Buenos Aires, 1966.

[49] Ukrainian Resistance. The story of the Ukrainian National Liberation Movement. - New York, 1949. - C.136.

[50] The Ukrainian Insurgent Army in fight for Freedom. - New York, 1954. - C.216.

[51] John Armstrong. Ukrainian Nationalism. - Colorado, 1980. - C. 299.

[52] Ральф Паркер. Заговор против мира. Записки английского журналиста. - Москва, 1949. - С.79.

[53] Лiтопис Української Повстанської Армii. - Торонто: Лiтопис УПА, 1986. - Т.13. - С.1-112.

[54] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Торонто, 1987. - Т.14. - С.187-207; до речi, за iнформацiєю Хньоупека, решта цiєї хронiки, початої ще в 1944 роцi, потрапила до рук чехiв: Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.484.

[55] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.14. - С.57-149.

[56] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.14. - С.149-187.

[57] Лiтопис Української Повстанської Армii. - Т. 13. - С.294.

[58] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.13. - С.296-297.

[59] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.13. - С.298-299.

[60] УПА в свiтлi документiв з боротьби за Українську Самостiйну Соборну Державу. 1942-1950. - Видання Закордонних Частин Органiзацiї Украiнських Нацiоналiстiв, 1957. - Т.1. - С.177.

[61] С.Хмель. Українська партизанка (з крайових матерiалiв). - Львiв: Шлях перемоги, 1994. - С.102-115.

[62] Передрук: Лiтопис УПА. Нова серiя. - Киiв-Торонто, 1995. - Т.1. - С.211 -215.

[63] Петро Дужий. Роман Шухевич - полiтик, воїн, громадянин. - Львiв: Галицька Видавнича Спiлка, 1998. - С.208.

[64] Володимир Сергiйчук. Словаччина, 1945-й // Молодь України. 1993.16.02.

[65] Звiт зi стрiчi, вiдбутої дня 26.10.45 р. в с. Р. мiж рай. пров. та комендантом словацької погранзастави // Центральний Державний Архiв Вищих Органiв Влади та Управлiння в Українi. Фонд 3833, опис 1, справа 159, аркуш 2 (далi ЦДАВОВУ); Звiт з розмови зi словаками в днi 30.10.45 // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп. 1, спр. 159, арк.З.

[66] UPA in Western Europe. - New York-London-Paris, 1948.

[67] UPA in Western Europe. - New York-London-Paris, 1948. - C.7-9.

[68] UPA in Western Europe. - New York-London-Paris, 1948. - C. 17-21.

[69] Євген Мiсило (ред.). Акцiя "Вiсла". Документи. - Львiв-Нью-Йорк: Наукове товариство iм.Т.Шевченка, 1997.

[70] Євген Мiсило (ред.). Акцiя "Вiсла". Документи. - С.324.

[71] Євген Мiсило (ред.). Акцiя "Вiсла". Документи. - С.354.

[72] Євген Мiсило (ред.). Акцiя "Вiсла". Документи. - С.374.

[73] Євген Мiсило (ред.). Акцiя "Вiсла". Документи. - С.400-401.

[74] Е.Соловьев (ред.). Пограничные войска СССР, май 1945-1950: Сборник документов и материалов. - Москва, 1975. - С.328.

[75] Е.Соловьев (ред.). Пограничные войска СССР, май 1945-1950. - С.364.

[76] Е.Соловьев (ред.). Пограничные войска СССР, май 1945-1950. - С.359.

[77] Е.Соловьев (ред.). Пограничные войска СССР, май 1945-1950. - С.346.

[78] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.54-58.

[79] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.319-320.

[80] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.329-330.

[81] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.319.

[82] Загальнi основи партизанки // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп. 1, спр.256, арк.11-25.

[83] Партизанка // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.256, арк.129-150.

[84] Партизанка // ЦЦАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.256, арк.129зв.

[85] Див. додаток №3.

[86] Василь Галаса. Чехи! Словаки! Вояки! // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.110, арк.80-80 зв.181-182.

[87] Василь Галаса. Короткi вказiвки для тих, що йдуть в рейд на Словаччину // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.110, арк.183-185; Див. додаток №1.

[88] Петро Мiрчук. Вказ. пр. - С.301-305.

[89] УПА в свiтлi документiв з боротьби за Українську Самостiйну Соборну Державу. 1942-1950. - Видання Закордонних Частин Органiзацiї Українських Нацiоналiстiв, 1957. - Т.1. - С.145-150.

[90] Василь Галаса. Кличi до усного поширення й до написiв на видних мiсцях // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.110, арк.185-185 зв. продовження цього документа: ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.63, арк.63. Див. додаток №2.

[91] Пропагандистськi матерiали референта пропаганди округа "Макiвка" "Тустань"-"Аркадiя" // ЦДАВОВУ. Ф.3836, оп.1, спр.67, арк.227 зв.228.

[92] Чин Зброї. Одноднiвка командування УПА "Говерля" за 31.08.1946 // ЦДАВОВУ. Ф.3836, оп.1, спр.69, арк.33-40 зв.

[93] Eugene J.Kolb. Memorandum for the officer in charge (Ксерокопiя) // Вiддiл рукописiв Львiвської наукової бiблiотеки iм. В. Стефаника НАН України (далi - В.р. ЛНБ). - Ф.262, папка "Рейди вiддiлiв УПА", арк. 1-12 [фонд перебуває в стадiї формування].

[94] "Зубченко"-Гузар Василь, лiкар-дентист Перемиського куреня УПА, учасник рейду на Захiд.

[95] Іван Йовик. Нескорена армiя. - Київ, 1995.

[96] Іван Йовик. Нескорена армiя. - Київ, 1995. - С.299-301.

[97] Василь Мудрий. Історiя i наслiдки одного документа // Календар-альманах українського народного союзу на рiк 1965. - Джерзi Ситi-Ню Йорк: "Свобода". - С.125-129.

[98] Vojensky Histiricky Archiv (далi VHА).Фонд: "Operace "Banderovce", коробка 86, папка 416.

[99] VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.46, п.148.

[100] VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.3, п.6.

[101] VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.70, п.320., док.895, арк.1-2.

[102] Звiт з пропагандивного рейду по Словаччинi за час вiд 06.04.46 до 19.04.46 // The Peter J.Potichnyj Collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library; Звiт з пропагандивного рейду no Словаччинi переведеного вд. У-96, в часi вiд 06 квiтня - 22 квiтня 1946 р. // The Peter J.Potichnyj Collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library; Звiт з пропагандивного рейду no Словаччинi переведеного вд. Мирона в часi вiд дня 06.04 до 23.04 46 р. // The Peter J.Potichnyj Collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library.

[103] Protokol spisany dna 14 septembra 1947 s Wolodimirom Szczyhelskyim, pseudo "Burlak". Utvar "Slovensko" // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library, Box 79 "Протоколи допитiв Володимира Щигельського-"Бурлаки".

[104] УПА в свiтлi документiв з боротьби за Українську Самостiйну Соборну Державу. 1942-1950. - Видання Закордонних Частин Органiзацiї Українських Нацiоналiстiв, 1957. - T.1. - C.212-218.

[105] Чорний Лiс. - 1948. - Ч.1-2 // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Торонто, 1987. - Т.3. - С.167-176.

[106] Вiстун "Чубенко". Сотня командира "Гамалiї" та "Пирога" // Лiтопис Української Повстанськоi Армiї. - Львiв, 1992. - Т. 19. - С.64-72.

[107] Ст. вiстун "Спiвак". В рядах "Пiдкарпатського" куреня // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.19. - С.73-94.

[108] Григорiй Костюк ("Вишневий", "Незломний"). Рейди Пiдкарпатського куреня пiд командою "Прута" 1945 року // Лiтопис Української Повстанської Армii. - Т. 19. - С.96-125.

[109] Лiтопис Української Повстанськоi Армiї. - Львiв-Торонто, 1995. - Т.28.

[110] Микола Дупляк (ред.). В рядах УПА. Збiрка споминiв колишнiх воякiв УПА з терену Лемкiвщини й Перемищини. - Нью-Йорк, 1999. - Т.2. - С.139-149.

[111] Михайло Громенко. У Великому рейдi. - Мюнхен: До Зброї, 1956; також Михайло Громенко. У Великому рейдi. - Львiв: Атлас, 2000.

[112] Юрiй Борець. Рейд без зброї. УПА на Заходi. - Українська видавнича спiлка у Великiй Британiї, 1982; також: Юрiй Борець. З найкращими. - Київ: Наукова думка, 1992; Юрiй Борець. У вирi боротьби: Спогади учасника повстанськоi боротьби (1941-1948). - Київ: Наукова думка, 1993; Юрiй Борець. За Україну, за її волю. - Видавництво: Свiт полiграфiї, 1998; Юрiй Борець. Шляхами лицарiв iдеї i чину. [Без мiсця i часу видання].

[113] Вiстi комбатанта. 1968. Ч.1. - С.29-35; 1970. Ч.1. - С.25-30; 1971. Ч.2. - С.38-46.

[114] Іван Гарасимiв. З юнацьких мрiй - у ряди УПА. (Спогади ройового УПА) // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Торонто-Львiв, 1999. - Т. 29.

[115] Вiстi комбатанта. - 1970. - 4.1. - С.31-38.

[116] Богдан Гук (ред.). Закерзоння. Спомини воякiв УПА. - Варшава: Тирса, 1994. - Т.1. - С.69.

[117] Богдан Гук (ред.). Закерзоння. Спомини воякiв УПА. - Варшава: Тирса, 1994. - Т.1. - С.27-35.

[118] Богдан Гук (ред.). Закерзоння. Спомини воякiв УПА. - Варшава: Тирса, 1996. - Т.2. - С.243-244.

[119] Богдан Гук (ред.). Закерзоння. Спомини воякiвУПА. - Варшава: Тирса, 1996. - Т.2. - С.105-115.

[120] Богдан Гук (ред.). Закерзоння. Спомини воякiв УПА. - Варшава: Тирса, 1997. - Т.3. - С.280.

[121] Богдан Гук (ред.). Закерзоння. Спомини воякiв УПА. - Варшава: Тирса, 1998. - Т.4. - С.222-245.

[122] В.Тулкевич. Епiзод одного рейду сотнi УПА командира Громенка. Машинопис // В.р.ЛНБ. Ф.262, папка "Рейди вiддiлiв УПА". - С.1-14.

[123] Петро Мiрчук (ред.). В рядах УПА. Збiрка споминiв. - Нью-Йорк, 1957. - С. 251-255.

[124] Петро Мiрчук (ред.). В рядах УПА. Збiрка споминiв. - С.295-298.

[125] Петро Мiрчук (ред.). В рядах УПА. Збiрка споминiв. - С. 289-293.

[126] Іван Кривуцький. "Де срiбнолентий Сян пливе." - Київ: Брама, 1999.

[127] Анна Карванська-Байляк. Во iм'я Твоє (Мережане життям). - Варшава: Український архiв, 1999.

[128] Василь Галаса. У рейдах УПА кожен повстанець пропагандист. Рукопис. Записав В.В'ятрович 3 сiчня 1999 року у мiстi Дубляни вiд Галаси Василя, 1920 року нар. // В.р. ЛНБ. Ф.262, папка "Василь Галаса". - С.1-20.

[129] Василь Галаса. Рейд вiддiлiв УПА iз Закерзоння в Захiдну Европу. Машинопис. Лютий 1999 // В.р. ЛНБ. Ф.262, папка "Василь Галаса". - С.1-13.

[130] Передрук: Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Торонто, 1987. - Т. 16. - С.199-377.

[131] Свiтова преса про УПА // Вiсник. - 1987. - Ч.7. - С.393-397; також: Чужа преса про революцiйнi рухи в Украiнi // Вiсник. - 1987. - Ч.8. - С.475-479.

[132] Se arercan a la frontera de Baviera seis mil bombers armados del movimento Ucraino de Resistencia // Pueblo. 1947.1.10; також: Partisanos contra los Soviets // Pueblo. 1947.4.10.

[133] El peligro de una Alemania roja // Madrid. 1947.18.10

[134] De U.P.A. het Oekrainse Opstandelingen-Leger in West-Europa // Trocede Blad. 1947.27.09.

[135] Polish War Leader Slain. Ukranian Army Blamed in Killings // The Detroit News. 1947.30.03.

[136] Цитується за: Петро Мiрчук. Українська Повстанська Армiя. 1942-1952. - С.267-268.

[137] Ратник. Основи тактики повстанських (партизанських та боївкарських) вiддiлiв [Машинопис, без мiсця i року видання] // Домашня колекцiя iсторика i фольклориста Григорiя Дем'яна у Львовi. Група документiв, спогадiв, пiдпiльних видань та iнших матерiалiв ОУН i УПА. Папка "Матерiали про ОУН i УПА, знайденi в Сколiвському районi Львiвської областi". - С.2-3.

[138] Петро Полтава. "Кiлька завваг щодо того, якими повиннi бути радiопередачi "Голосу Америки" для Совєтського Союзу" // Петро Полтава. Збiрник пiдпiльних писань. - Мюнхен: До Зброї, 1959. - С.218.

[139] Петро Полтава. "Кiлька завваг щодо того, якими повиннi бути радiопередачi "Голосу Америки" для Совєтського Союзу" // Петро Полтава. Збiрник пiдпiльних писань. - С.158-159.

[140] Справжня народня армiя // Шлях перемоги. 1967.19.07. - С.2.

[141] Станiслав Кульчицький (ред.). Історiя Украiни. Курс лекцiй. - Київ, 1992. - Т.2. - С.339.

[142] Петро Мiрчук. Нарис iсторii ОУН. - Мюнхен-Нью-Йорк-Лондон, 1968. - Т. 1. - С.29.

[143] Петро Мiрчук. Нарис iсторiї ОУН. - С.455.

[144] Советская военная энциклопедия. - Москва, 1979. - Т.7. - С.94.

[145] А.Котеленец. Война в тылу врага. О некоторых проблемах истории советского партизанского движения в годы Великой Отечественной Войны. - Москва, 1974. - Т.1. - С.168.

[146] Повстанець. - Ч.4. - 1946 // Лiтопис УПА. Нова серiя. - Київ-Торонто, 1995. - Т.1. - С.211.

[147] Повстанець. - Ч.4. - 1946 // Лiтопис УПА. Нова серiя. - Київ-Торонто, 1995. - Т.1. - С.211.

[148] Сергей Ткаченко. Повстанческая армия: тактика борьбы. - Москва-Минск, 2000. - С.173.

[149] Микола Вернигора. Про рейди УПА // УПА в свiтлi документiв з боротьби за Українську Самостiйну Соборну Державу. 1942-1950. - С.70.

[150] Лев Шанковський. "Українська Повстанча Армiя". - С.738.

[151] Петро Мiрчук. Українська Повстанська Армiя. 1942-1952. - С.126.

[152] С.Хмель. Вказ. пр. - С.103.

[153] З.Семенiв. Рейди УПА та їх значення // До зброї. - 1952. - Вип.16. - С.1.

[154] Микола Вернигора. Вказ. пр. - С.70.

[155] З.Семенiв. Рейди УПА та їх значення // До зброї. - 1952. - Вип. 16. - С.4.

[156] Enrique Martinez Codo. Вказ пр. - С.255.

[157] Сергей Ткаченко. Вказ пр. - С. 266.

[158] Сергей Ткаченко. Вказ пр. - С.225.

[159] Розвiдувальне зведення Українського штабу партизанського руху вiд 9.07.1943 р. // Володимир Сергiйчук. ОУН-УПА в роки вiйни. Новi документи i матерiали. - Київ: Днiпро, 1996. - С.84.

[160] Микола Лебедь. Українська Повстанська Армiя, її генеза, рiст i дiї у визвольнiй боротьбi українського народу за Українську Самостiйну Соборну Державу. - Дрогобич: Вiдродження, 1993. - С.94.

[161] Е.Соловьев (ред.). Пограничные войска СССР в Великой Отечественной войне. 1942-1945. Сборник документов и материалов. - Москва, 1976. - С.691-699.

[162] С.Хмель. Вказ. пр. - С.103.

[163] Партизанка // ЦДАВОВУ, Ф.3833, оп.1, спр.256, арк.143; також: Загальнi основи партизанки // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.256, арк.13.

[164] Загальнi основи партизанки // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп. 1, спр.256, арк. 12 зв.

[165] Партизанка // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.256, арк.140.

[166] Чагар. Вказ. пр.- С.213.

[167] Ратник. Вказ. пр. - С.11.

[168] ЦДАВОВУ. Ф.3838, оп.1, спр.З, арк.12.

[169] Доповiдна записка партизанського розвiдника про дiяльнiсть українських нацiонапiстiв. 16 червня 1943 року // Володимир Сергiйчук. ОУН-УПА в роки вiйни. Новi документи i матерiали. - Киiв: Днiпро, 1996. - С.77.

[170] Vaclav Slavik. Вказ. пр. - С.25; про це також див.: Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.386.

[171] С. Хмель. Вказ. пр. - С.106.

[172] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.511.

[173] С.Хмель. Вказ. пр. - С.110.

[174] Vaclav Slavik. Вказ. пр. - С.24.

[175] Чагар. Вказ. пр. - С.214.

[176] С.Хмель. Вказ. пр. - С.112.

[177] С.Хмель. Вказ. пр. - С.111.

[178] Чагар. Вказ. пр. - С.213.

[179] Vaclav Slavik. Вказ. пр. - С.16.

[180] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.322-323.

[181] Микола Вернигора. Вказ. пр. - С.68.

[182] Визвольна полiтика. - 1949. - Ч.20. - С.37.

[183] Визвольна полiтика. - 1949. - Ч.20. - С.37.

[184] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.55, 319.

[185] Василь Галаса. Короткi вказiвки… // ЦДАВОВУ. Ф. 3833, оп.1, спр.110, арк.184.

[186] Надрайоновим провiдникам до виконання // ЦДАВОВУ. Ф.3836, оп.1, спр.67, арк.197.

[187] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.58.

[188] Василь Галаса. Короткi вказiвки… // ЦДАВОВУ. Ф. 3833, оп.1, спр.110, арк.184 зв.

[189] Сергей Ткаченко. Вказ.пр. - С.235.

[190] Звiт з пропагандивного рейду по Словаччинi переведеного вд. Мирона в часi вiд дня 06.04 до 43.04.46 р. // The Peter J.Potichnyj Collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine, University of Toronto Library.

[191] Серед iнших матерiалiв, призначених для поширення в часi рейдiв на Словаччину, згаданих дещо нижче в цьому текстi, була й листiвка "Чехи! Словаки! Брати i друзi українського народу!" (1945 рiк), згадка про неї: Лев Шанковський. УПА та її пiдпiльна лiтература. - Фiладельфiя, 1952. - С.14. На жаль, авторовi цих рядкiв не вдалося вiднайти її i, вiдповiдно, використати для написання цiєї роботи.

[192] Василь Галаса. Короткi вказiвки… // ЦДАВОВУ. ф.3833, оп. 1, спр. 110, арк. 184 зв.185.

[193] На жаль, авторовi не вдалося знайти оригiналу цього документа українською мовою i довелося працювати з наново перекладеним з англiйського тексту (Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Торонто, 1988. - 117. - С.125-175). Переклад зберiгається в особистому архiвi автора. Ярослав Старух. До братнiх чеського та словацького народiв. - С.3.

[194] Василь Галаса. Чехи! Словаки! Вояки! // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.110, арк.181 зв.

[195] Ярослав Старух. До братнiх чеського та словацького народiв. - С.10.

[196] Ярослав Старух. До братнiх чеського та словацького народiв. - С.24.

[197] Ідея i Чин. - 1945. №9 // Лiтопис Украiнської Повстанської Армiї. - Торонто-Львiв, 1996. - Т.24. С.373.

[198] Ідея i Чин. - 1945. №9 // Лiтопис Української Повстанської Армii. - Торонто-Львiв, 1996. - Т.24. С.373.

[199] Визвольна полiтика. - 1948. - Ч.1. - С.5.

[200] Ярослав Старух. До братнiх чеського та словацького народiв. - С.27.

[201] Василь Галаса. Чехи! Словаки! Вояки! // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.110, арк.181.

[202] Визвольна полiтика. - 1948. - Ч.1. - С.6.

[203] Василь Галаса. Чехи! Словаки! Вояки! // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.110, арк.185.

[204] Василь Галаса. Чехи! Словаки! Вояки! //ЦЦАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.110, арк.185.

[205] Ярослав Старух. До братнiх чеського та словацького народiв. - С.35.

[206] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.24. - С.382.

[207] Визвольна полiтика. 1948. Ч.1. - С.3.

[208] Василь Галаса. Чехи! Словаки! Вояки! // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.110, арк.181.

[209] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.24. - С.382.

[210] Василь Галаса. Чехи! Словаки! Вояки! // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.110, арк.181.

[211] Ярослав Старух. До братнiх чеського та словацького народiв. - С.36.

[212] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.282.

[213] Інформатор. - 1945. - Ч. 6 // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Торонто, 1987. - Т.16. - С.104.

[214] Інформатор. - 1945. - Ч.3 // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.16. - С.71.

[215] Про нього докладнiше див.: Петро Содоль. Українська Повстанча Армiя. 1943-1949. Довiдник. - Нью-Йорк: Пролог, 1995. - С.16-17.

[216] Про нього докладнiше див.: Петро Содоль. Вказ. пр. - С. 14-15.

[217] Никола Андрусяк. Вказ пр. - С.167.

[218] Лев Шанковський. "Українська Повстанча Армiя". - С.786.

[219] Аркадiй. Звiт за час вiд 15.06. до 31.08.1945 р. // ЦДАВОВУ. Ф.3836, оп. 1, спр.67, арк. 220.

[220] ЦДАВОВУ. ф.3836, оп.1, спр.67, арк.301.

[221] Про нього докладнiше див.: Григорiй Дем'ян. "Повстанський мартиролог" // Сколiвщина. - Львiв: Інститут народознавства НАН України, 1996. - С.312.

[222] Всеволод. Звiт (за час 10.07. до 31.08.1945) по полiтвиховнiй роботi // ЦЦАВОВУ. Ф.3836, оп.1, спр.67, арк.227.

[223] ЦЦАВОВУ. Ф.3836, оп.1, спр.67, арк.319 зв.

[224] Пропагандивний рейд на Словаччину (з нотаток учасника рейду)" // УПА в свiтлi документiв з боротьби за Українську Самостiйну Соборну Державу. 1942-1950. - С.212.

[225] Ст. вiстун "Спiвак". В рядах пiдкарпатського куреня // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.19. - С.91.

[226] Пропагандивний рейд на Словаччину. - С.213.

[227] Всеволод. Звiт (за час 10.07. до 31.08.1945) по полiтвиховнiй роботi // ЦДАВОВУ. Ф.3836, оп.1, спр.67, арк.227-228.

[228] ЦДАВОВУ. Ф.3836, оп.1, спр.67, арк.303.

[229] Василь Галаса. У рейдах кожен повстанець пропагандист. - Арк. 3.

[230] Григорiй Костюк. Рейди пiдкарпатського куреня пiд командою "Прута" 1945 року//Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.19. - С.124.

[231] Берест. На Словаччину (З моєї хронiки про рейд куреня "Пiдкарпатського" пiд командою славної пам'ятi майора Прута на Словаччину. Нотатник) // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.3. - С.168-169.

[232] Лев Шанковський. "Українська Повстанча Армiя". - С.786.

[233] У звiтi чехословацької частини "Само"сказано: "Загалом в обмеженому вiдтинку Гуменне-Межиляборцi-Стропкiв-Ганушовце знаходилося близько 500-700 бандерiвцiв, згiдно з iнформацiєю НБ i населення - до 2000 i бiльше": Velitelstvo skupiny Samo. Relacia o cinnosti skupiny-hlasenie // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", к. 86, n. 416, док. 10, арк. 2. Хньоупек називає помилкову цифру 1000-1200 повстанцiв, див.: Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.291. Фiала вказує, що iнформацiя про чисельнiсть воякiв УПА коливалася вiд 10000 бiйцiв до 900, власне, останню цифру вiн вважає найбiльш правдоподiбною - див.: Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.59. Судячи з того, що пiдготовку до рейду пройшли чотири сотнi, ближчою до iстини є, все-таки, чисельнiсть в 500 воякiв.

[234] Пропагандивний рейд на Словаччину. - С.213-214. До речi, у звiтi "Само" повстанський вiддiл, що ввiйшов до села Сухе, названо помилково групою власiвцi, його кiлькiсть визначено як 350 бiйцiв (Velitelstvo 10. Pesej divizie. 1. Odd. Asistencny prapor - zahajenie cinnosti - hlasenie // УНА.Ф. "Operace "Banderovce", кор.86, п.416, док.1, арк.1.)

[235] Asistencny prapor - odoslanie do priestoru Humenne-Stropkov// УНА.Ф. Operace "Banderovce", кор.86, п.416, док.3, арк.1.

[236] Пропагандивний рейд на Словаччину. - C.214-216.

[237] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.59.

[238] Василь Галаса. Короткi вказiвки… // ЦДАВОВУ. Ф. 3833, оп.1, спр.110, арк.184.

[239] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.286-287.

[240] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.284.

[241] Jan Fiala. Zprava o akci B. - С. 60.

[242] Velitelstvo 10. Pesej divizie 1. Odd. Asistencny prapor - zahajeniecinnosti - hlasenie // VHA.O. "Operace "Banderovce", кор.86, п.416, док.1, арк1.

[243] Velitelstvo skupiny Samo. Relacia o cinnosti skupiny - hlasenie // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.86, п.416, док.10, арк.1.

[244] Asisencny prapor - odoslanie do priestoru Humenne-Stropkov // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.86, п.416, док.3, арк1.

[245] Берест. Ha Словаччину. - C.176.

[246] Пропагандивний рейд на Словаччину. - С.216.

[247] Velitelstvo 10. Pesej divizie. 1 Odd. Asistencny prapor - zahajenie cinnosti - hlasenie // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.86, п.416, док.1, арк.1.

[248] Velitel divizie plk.del. Emil Perko. Osobitny rozkaz № 5 // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.86, п.416, док.8, арк.1.

[249] Velitelstvo skupiny Samo. Relacia o cinnosti skupiny - hlasenie // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.86, п.416, док.10, арк.1.

[250] Velitelstvo skupiny Samo. Relacia o cinnosti skupiny - hlasenie // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.86, п.416, док.10, арк.1.

[251] Velitel asist. praporu: kpt. Pech. Tibor Samo. Pohyb acinnostiligalnych skupin - hlasenie // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.86, п.416, док.5, арк.2.

[252] Чин Зброї. Одноднiвка командування УПА "Говерля". - 1946.31.08. - С.14 // ЦДАВОВУ. Ф.3836, оп.1, спр.69, арк.14.

[253] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.97.

[254] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.288.

[255] Пропагандивний рейд на Словаччину. - С.218.

[256] Лев Шанковський. "Українська Повстанча Армiя". - С.787.

[257] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.289.

[258] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.292.

[259] Цитується за: Петро Мiрчук. Українська Повстанська Армiя. 1942-1952. - С. 132.

[260] Цитується за: Осип Дякiв-Горновий. Про свободу преси в СССР // Осип Дякiв-Горновий. Ідея i чин. - Нью Йорк-Торонто-Мюнхен, 1968. - С.270.

[261] Цитується за: Осип Дякiв-Горновий. Про свободу преси в СССР. - С.271.

[262] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.291.

[263] Velitel asist. praporu: kpt. Pech. Tibor Samo. Pohyb a cinnosf iligalnych skupin - hlasenie // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.86, п.416, док.5, арк.2.

[264] Apel na tvoj vlastnecki cit. // The Peter J. Potichnyj Collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library.

[265] Вiдпис (в перекладi зi слов. на укр. мову) статтi, видрукованої в сл. газ. "День". - Орган "Народнього фронту", рiк ІІ, ч.81. - Жилiна 24.3.1946 // The Peter J.Potichnyj Collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library.

[266] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - C.297-298.

[267] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - C.298-299.

[268] Там само. Про це також див.: Situacne hlasenie. 31.01.1946 // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.50, п.177, док.48, арк.1.

[269] Лев Шанковський. "Українська Повстанча Армiя". - С.787.

[270] Сурма. - 1949. - Ч.2.- С.12-13.

[271] Сурма. - 1949. - Ч.2.- С.12-13.

[272] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.296.

[273] VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.50, п.175, док.42, арк.2.

[274] До речi, реально "власiвцi" досить часто воювали проти українських нацiоналiстiв, про це див.: Григорiй Дем'ян. Повстанський мартиролог. - С. 308, 327, 580.

[275] Григорiй Дем'ян. Повстанський мартиролог. - С.300.

[276] Звiт з пропагандивного рейду по Словаччинi переведеного вд. Мирона в часi вiд дня 06.04 до 23.04 46 p. // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library. - C.9.

[277] Звiт з пропагандивного рейду no Словаччинi переведеного вд. Мирона в часi вiд дня 06.04 до 23.04 46 p. // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library, a також iншi звiти з цiєї акцiї: Звiт з пропагандивного рейду no Словаччинi за час вiд 06.04.46 до 19.04.46, Звiтз пропагандивного рейду по Словаччинi переведеного вд. У-96 в часi вiд 6 квiтня - 22 квiтня 1946р. // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library.

[278] Jozef Rodak. Vpad banderovcov na Vychodne Slovensko // Apologia. - 1997. - no 12. - C.35.

[279] Соковик. Звiт зi стрiчi, вiдбутоi дня 24.Х.1945р. в с. Р. на Словаччинi мiж рай. пров. С. та командантом словацькоi погранзастави // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.159, арк.2; також: Володимир Сергiйчук. Словаччина, 45-й // Молодь України. 1993.16.02. - С.4.

[280] Звiт з розмови зi словаками в днi 30.Х.1945 // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.159, арк.3.

[281] Звiт з розмови зi словаками в днi 30.Х.1945 // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.159, арк.3.

[282] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С. 302, 311-318.

[283] Dohoda medzi ceskoslovenskym a ruskym vojskom o vzajomnej spolupraci na potieranie banderovcov // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.70, п.323, док.215, арк.1.

[284] Про вплив згаданої промови на проведення рейду див.: На сторожi. - 1946. - Ч.7-8. - С.58.

[285] Марiя Савчин. Тисяча дорiг // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.28. - С.101.; про це також: Василь Галаса. У рейдах кожен повстанець пропагандист. - Арк.3-4.

[286] Кличi для усного поширення й до написiв на видних мiсцях // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.110, арк.185-185зв; закiнчення документа: ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.63, арк.98.

[287] Про нього докладнiше див.: Вiра Ципук. "Василь Шишканинець-"Бiр" // Шлях перемоги. - 1994.5.11.

[288] Василь Галаса. Пояснення до звiту Вадима про рейд вiддiлiв УПА на Словаччину у квiтнi 1946 // В.р. ЛНБ. Ф.262, папка "Василь Галаса", арк.1.

[289] Лев Шанковський. "Українська Повстанча Армiя". - С.790.

[290] Інструкцiя "Друже Мирон" // Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.54-56.

[291] Вадим. Пiдсумковий звiт про пропагандивний похiд вiддiлiв УПА на терени Словаччини вiд 6 до 22 квiтня (витяги) // Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.320.

[292] Див додаток № 5.

[293] Алоиз Свобода, Анна Тучкова, Вера Свободова. Заговор Ватикана против Чехословацкой республики. - С.141.

[294] Василь Галаса. У рейдах УПА кожен повстанець пропагандист. - Арк.5.

[295] Василь Галаса. У рейдах УПА кожен повстанець пропагандист. - Арк.7.

[296] Інструкцiя "Друже Мирон" // Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.55-56.

[297] Вадим. Пiдсумковий звiт… - С.320.

[298] Navrhnazmenu sostavy - zosilnenie jednotek ZPU // VHA.Ф."Operace"Banderovce", кор.78, п.371, док.146, арк.1.

[299] Velitel praporu: kpt. Pech. Bajus Michal. Situacne hlasenie-predlozenie // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.70, п.323, док.227, арк.1.

[300] Звiт з пропагандивного рейду no Словаччинi переведеного вд. У-96 в часi вiд 06 квiтня - 22 квiтня 1946р. //The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library.

[301] Звiт з пропагандивного рейду по Словаччинi переведеного вд. Мирона в часi вiд дня 06.04 до 23.04.46 p. // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library.

[302] Звiт з пропагандивного рейду no Словаччинi за час вiд 06.04.46 до 19.04.46 // The Peter J. Potichnyj Collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library.

[303] Вадим. Пiдсумковий звiт… - C.323.

[304] Nacelnik stabu: mjr. gst. Jan Cisarik. osobitny rozkaz cis.13 - potverdenie tel. Rozkazov // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.70, п.323, док.228, арк.1.

[305] Nacelnik stabu: mjr. gst. Jan Cisarik. osobitny rozkaz cis.13 - potverdenie tel. Rozkazov // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.70, п.323, док.228, арк.1.

[306] VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.98, п.515, док.2, арк.1.

[307] VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.70, п.323, док.282, арк.1.

[308] Звiт з пропагандивного рейду по Словаччинi за час вiд 06.04.46 до 19.04.46 // The Peter J.Potichnyj Collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University ot Toronto Library.

[309] Velitel 4 Oblasti: brig.gen. Michal Sirica. Osobitny rozkaz k akciam na vychodnom Slovensku // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.78, п.371, док.205, арк.1.

[310] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.221.

[311] Вадим. Пiдсумковий звiт… - C.321; Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.75.

[312] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.74-75.

[313] Василь Галаса. Чехи! Словаки! Вояки! // ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.110, арк.181-181зв; також: ЦДАВОВУ. Ф.3833, оп.1, спр.63, арк.63-63зв.; VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.70, п.320, док.895, арк.1.

[314] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.333.

[315] Jan Fiala. Zprava o akci B. - С.98-99.

[316] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.98

[317] Frantisek Kaucky, Ladislav Vandurek. Вказ. пр. - C.40.

[318] Frantisek Kaucky, Ladislav Vandurek. Вказ. пр. - C.85.

[319] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - C.332-333.

[320] Цитується за: Bopoг npo бандерiвцiв // Шлях перемоги. 1961.24.09. - С.2; про це також: Vaclav Slavik. Bказ. пp. - C.16.

[321] Звiт з пропагандивного рейду по Словаччинi переведеного вд. У-96 в часi вiд 06 квiтня - 22 квiтня 1946р. // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library.

[322] Velitel praporu: kpt. Pech. Bajus Michal. Situacne hlasenie-predlozenie // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.70, п.323, док.227, арк.2.

[323] Вадим. Пiдсумковий звiт… - С.326, про це також: Jan Fiala. Zprava o akci B. - С.74.

[324] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.339.

[325] Лев Шанковський. "Українська Повстанча Армiя". - С.789.

[326] Алоиз Свобода, Анна Тучкова, Вера Свободова. Заговор Ватикана против Чехословацкой республики. - С.148; Д.Е. Михневич. Очерки из истории католической реакции. - С.379.

[327] Звiт з пропагандивного рейду по Словаччинi переведеного вд.Мирона в часi вiд дня 06.04 до 23.04.46 p. // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library.

[328] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.81

[329] Prednosta 2 odd. Vel. "Ocel" Skpt. Pech.Julius Moravek. Zpravyzaden 21.4.1946. - predloha // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.1, п.2, док.5, арк.1.

[330] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.336.

[331] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.336.

[332] "Чин Зброi" // ЦДАВОВУ. Ф.3836, оп.1, спр.69, арк.14.

[333] Map. Листдо "У-1" // ЦДАВОВУ. Ф.3838, оп.1, спр.95а, арк.36-36 зв.

[334] Jan Fiala. Ceskoslovenske ozbrojene sily a zabezpeceni pokojneho vivoje v latach 1945-1947 // Historie a vojenstvi. - 1962. - Ч.4. - C.503; також: Bohus Chnіoupek. Вказ. пр. - C.337.

[335] Prednosta oddelenia Skpt. Pech. Stefan Nosko. Prislusnici benderovskej skupiny "Vrchla" - patrenie // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.70, п.323, док.340, арк.1.

[336] The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library.

[337] Про свiтову пресу мова йтиметься у роздiлi 8 цiєї працi.

[338] До Зброї. - 1947. - Ч.1 - С.24.

[339] Цитується за: Осип Дякiв-Горновий. Про свободу преси… - С.271.

[340] Цитується за: "Чин Зброї". - С.14.

[341] Цитується за: Інформативнi вiстi. - 1947. - Ч.8 // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.16. - С.287.

[342] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.336.

[343] Юрiй Сливка (ред.). Депортацiї. Захiднi землi Украiни кiнець 30-х - початок 50-х pp. Документи, матерiали, спогади. - Львiв, 1998. - Т.2. - С.102-104; також: Velitel Ocel plk. Gst. Jan Herman. Spolupraca s jednostkami polskej armady // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.70, п.323, док.341, арк.1.

[344] Сурма. - 1951 - Ч.23. - С.24.

[345] Визвольна полiтика. - 1948. - Ч.1. - С.63; також: ОУН у свiтлi постанов Великих Зборiв, Конференцiй та iнших документiв з боротьби 1929-1959. - Видання ЗЧ ОУН, 1955. - С.354-357.

[346] Визвольна полiтика. - 1949. - Ч.20. - С.51.

[347] Василь Мудрий. Історiя i наслiдки одного документа // Календар-альманах українського народного союзу на рiк 1965. - Джерзi Ситi-Ню Йорк: "Свобода". - С.126.

[348] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.9. - С.383-384.

[349] Antoni Szczesniak, Wieslaw Szota. Вказ пр. - С.434.

[350] Євген Мiсило (ред.). Акцiя "Вiсла". - С.400-401.

[351] Євген Мiсило (ред.). Акцiя "Вiсла". - С.28

[352] Василь Галаса. Рейд вiддiлiв УПА iз Закерзоння у Захiдну Європу 1947р. - С.1-2; також: Василь Галаса. У рейдах УПА кожен повстанець пропагандист. - Арк.8.

[353] Василь Галаса. У рейдах УПА кожен повстанець пропагандист. - Арк.9.

[354] Ґжеґож Мотика. Рейд через Чехословаччину // Наше слово. №50 (2263). 2000.12.10. - С.3.

[355] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.13. - С.14.

[356] ЛiтописУкраїнської Повстанської Армiї. - Т.13. - С.14.

[357] Про нього детальнiше див.: Зиновiй Соколюк. "Василь В. - Мрiя" // Зиновiй Соколюк. На сторожi. - Львiв, 2000. - С.81-87.

[358] З.Семенiв. УПА - речник модерного українства. - С.2.

[359] Англомовний варiант її див.: Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Торонто, 1988. - Т. 17. - С.125-175.

[360] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.14. - С.96.

[361] Визвольний шлях. - 1948. - Ч.1. - С.51.

[362] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.14. - С.110.

[363] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т. 14. - С. 117.

[364] Див. додаток №7.

[365] Василь Галаса. У рейдах УПА кожен повстанець - пропагандист. - Арк.12.

[366] Василь Галаса. У рейдах УПА кожен повстанець пропагандист. - Арк.10; також: Василь Галаса. Вiзьмiть моє серце i вiднесiть в Україну. Машинопис // В.р.ЛНБ. - Ф.262, папка "Василь Галаса", арк.3.

[367] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.14. - С.126.

[368] Wlаdislaw Jarnicki. Spalona ziemia. - С.261.

[369] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.13. - С.294.

[370] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.13. - С.296-297.

[371] Лiтопис Української Повстанської Армiї. -Т.13. - С.298-299.

[372] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.13. - С.66-93.

[373] Цифра, можливо, є дещо неточною: сам Володимир Щигельський на допитi називав полякам число 101 вояк сотнi: Protokol, spisany dna 7.9.1947. - С. 1 // The Peter J. Potichnyj collection of Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine, Box 79 "Протоколи допитiв Володимира Щигельського-"Бурлаки". - С.26.

[374] Михайло Громенко. У Великому рейдi. - С.112.

[375] Оперативний наказ №2008 Штабу Операцiйної Групи "Вiсла" // Євген Мiсило (ред.). Акцiя"Вiсла". - С.323.

[376] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.364.

[377] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Львiв, 1992. - Т.9. - С.464.

[378] Євген Мiсило (ред.). Акцiя "Вiсла". - С.354.

[379] Євген Мiсило (ред.). Акцiя "Вiсла". - С.365.

[380] Василь Галаса. У рейдах УПА кожен повстанець пропагандист. - Арк.13.

[381] Е.Соловьев (ред.). Пограничные войска СССР, май 1945-1950. - С.341.

[382] Wladislaw Jarnicki. Spalona ziemia. - C.198-202.

[383] Володимир В'ятрович. Передумови переходу сотень УПА на Захiд // Воля i Батькiвщина. - 2000. - №91. - C.39-45.

[384] Євген Мiсило (ред.). Акцiя "Вiсла". - С.98.

[385] Євген Мiсило (ред.). Акцiя "Вiсла". - С.99.

[386] Олег Мартович. УПА в iноземнiй документацiї: пiдсумки та висновки // Сурмач. -1992. - Ч.1-4. - С.23.

[387] Velitel Teplice plk. GSt. Ondrasek Vit. Rozkaz pre spolupracu polskych jednotek v boji proti UPA // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.46, п.148, док.80, арк.1.

[388] Ignaci Blum. Z dziejow Wojska Polskego. - C.116.

[389] Михайло Громенко. У Великому рейдi. - С. 122; Михайло Озимко. "За 99 днiв вiд Перемишля до Пассав" // Вiстi Комбатанта. 1970. Ч.1. - С.30; Хньоупек помилково називає дату 10 червня: Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.507.

[390] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.13. - С.67.

[391] Eugene J. Kolb. Memorandum for the officer in charge // B.p. ЛНБ. - Ф.262, папка "Рейди вiддiлiв УПА", арк.2; чеський автор Ярослав Шольц називає чисельнiсть 130 бiйцiв: Jaroslav Sole. Cesta slovenskich partizanov od celonarodneho protifasistickeho povstania k Februaru 1948 // Historicki casopis. - 1961. - №1. - C.44.

[392] Євген Мiсило (ред.). Акцiя "Вiсла". - С.401.

[393] Antoni Szczesniak, Wieslaw Szota. Droga do nikad… - C.446; Ignaci Blum. Z dziejow Wojska Polskego. - C.116; Z walk przeciw ozbroinego podziemia. - C.24.

[394] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - C.383.

[395] Sbor narodni bezpecnosti zajstuje ochranu nasich hranic // Rude pravo. 1947.19.06.

[396] Михайло Громенко. У Великому рейдi. - С.126.

[397] Vaclav Slavik. Вказ. пр. - С.19.

[398] Vaclav Slavik. Вказ. пр. - С.23.

[399] Михайло Громенко. У Великому рейдi. - С.123.

[400] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.379.

[401] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.383.

[402] Vaclav Slavik. Вказ. пр. - С. 18.

[403] Jan Fiala. Ceskoslovenske ozbrojene sily… - C.501.

[404] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - C.385.

[405] Velitel Teplice brig. Gen. Julius Nosko. Boj proti UPA bez pecnoste opatrenia // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.46, п.148, док.104, арк.1

[406] Eugene J. Kolb. Memorandum for the officer in charge // B.p. ЛНБ. Ф.262, папка "Рейди вiддiлiв УПА", арк.4.

[407] Михайло Громенко. У Великому рейдi. - С.134.

[408] Zpravodajsky perehlad od 13 do 18 jula 1947 // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.46, n.148, док.134, арк.3; Михайло Громенко. Вказ. пр. - С.143; Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.384.

[409] Zpravodajsky perehlad od 13 do 18 jula 1947 // VHA Ф. "Operace "Banderovce", кор.46, п.148, док.134, арк.3.

[410] Velitel Teplice brig. Gen. Julius Nosko. Osobitny rozkaz 6islo 14 // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.3, n.6, док.14, арк.1.

[411] Zpravodajsky perehlad od 19 do 23 jula 1947 // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.46, п.148, док.154, арк.1.

[412] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.417.

[413] Юрiй Борець. У вирi боротьби. - Київ, 1993. - С.219.

[414] Eugene J. Kolb. Memorandum for the officer in charge //B.p. ЛНБ. Ф.262, папка "Рейди вiддiлiв УПА", арк.4-5.

[415] Zpravodajsky perehlad od 14.8. do 21.8 // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.46, п.148, док.229, арк.17.

[416] Михайло Громенко. У Великому рейдi. - С. 147.

[417] Михайло Громенко. У Великому рейдi. - С.151.

[418] Eugene J. Kolb. Memorandum for the officer in charge // B.p. ЛНБ. Ф.262, папка "Рейди вiддiлiв УПА", арк.5.

[419] Юрiй Борець. З найкращими. - Київ, 1992. - С.106.

[420] Eugene J. Kolb. Memorandum for the officer in charge // B.p. ЛНБ. Ф.262, папка "Рейди вiддiлiв УПА", арк.5.

[421] Eugene J. Kolb. Memorandum for the officer in charge // B.p. ЛНБ. Ф.262, папка "Рейди вiддiлiв УПА", арк.5.

[422] Jan Fiala. Zprava o akci B. - С.120.

[423] Protokol spisany dna 14 septembra 1947 s Wolodimirom Szczyhelskyim, pseudo "Burlak". Utvar "Slovensko" // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library, Box 79 "Протоколи допитiв Володимира Щигельського-"Бурлаки". - C.1.

[424] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - C.378.

[425] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - C.384.

[426] Protokol. Utvar "Slovensko". 14 septembra 1947… - C.8 // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library, Box 79 "Протоколи допитiв Володимира Щигельського-"Бурлаки".

[427] Protokol. Utvar "Slovensko". 14 septembra 1947… - C.1 // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and CounterInsurgency in Ukraine. University of Toronto Library, Box 79 "Протоколи допитiв Володимира Щигельського-"Бурлаки".

[428] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.13. - С.74.

[429] Vaclav Slavik. Вказ пр. - C.26.

[430] Bohus Chnoupek. Вказ.пр. - C.409.

[431] Wtesnoreczne zeznanie. Rzeszow, dnia 1.11.48 // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library, Box 79 "Протоколи допитiв Володимира Щигельського-"Бурлаки". - С.10.

[432] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.13. - С.72. Див. додаток 8, нову серiю анапогiчних листiвок було випущено i розповсюджено з 21 серпня: див. додаток 9.

[433] Velitel Teplice brig. Gen. Julius Nosko. Osobitny rozkaz cislo 15 // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.3, п.6, док.15, арк.1.

[434] Protokol. Utvar "Slovensko".14 septembra 1947… // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library, Box 79 "Протоколи допитiв Володимира Щигельського-"Бурлаки" - С.18-19.

[435] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C. 146. Про значення цього бою для чеської армiї може свiдчити також той факт, що вiн окремо розглядався командиром "Теплiце" Юлiушом Носком, для чого було проведено допит 9 учасникiв цього бою. Чеський документ, що розповiдає про цi подiї, мiстить 23 сторiнки машинописного тексту. Див.: Velitelstvo Teplice. Priebeh boja s bandou Burlak dna 5.8.1947 // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.1, п.2, док.91, арк.1-23.

[436] Bohus Chnoupek. Вказ. пp. - C.441.

[437] Bohus Chnoupek. Вказ. пp. - C.563.

[438] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.146.

[439] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.147.

[440] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т. 13. - С. 195.

[441] Protokol. Utvar"Slovensko". 14 septembra 1947… // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library, Box 79 "Протоколи допитiв Володимира Щигельського-"Бурлаки". - С.22. Чехи досить швидко дiзналися про подiл рейдуючого вiддiлу: у розвiдувальному звiтi за час вiд 14 до 21 серпня вже йдеться про цю справу. ЛНБ: Zpravodajsky perehlad od 14.8 do 21.8.1947 // VHA. "Operace"Banderovce", коp.46, п.148, док.229, арк.16-17.

[442] Ґжеґож Мотика. Рейд через Чехословаччину // Наше слово. №51 (2264). 2000.12.17. - С.3.

[443] Про це див.: Zatceni w Ziline se priznavaj k zlocinnym akcim proti republice // Rude pravo. 1947. 18.09; Vysetrovani dokazuje velky rozsah protistatheho spiknuti na Slovenska // Rude pravo. 1947. 26.09; Комунiстична авторка Марта Вартiкова в своїй книзi вказувапа, що невдачi в боях з УПА спричиненi тим, що СНБ опановане Демократичною партiєю, яка була не зацiкавлена в лiквiдацiї бандерiвцiв: Marta Vartikova. Roky rozhodnutia. K dejam politickeho boja pred Februarom 1948. - Bratislava, 1962. - C.291.

[444] Jaroslav Sole. Cesta slovenskich partizanov od celonarodneho protifasistickeho povstania k Februaru 1948 // Historicki casopis. - 1961. - №1.- C.44-47. Slovenstvi partyzany do boje proti banderovcum // Rude pravo. 1947. 21.08; Slovenstvi partyzany do boje proti ludacke reakci // Rude pravo. 1947.26.09.

[445] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - C.441.

[446] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.152.

[447] Velitel Teplice brig. Gen. Julius Nosko. Osobitny rozkaz cislo 50 // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.3, n.6, док.50, арк.1; докладнiше про обставини цiєї подiї див.: Володимир В'ятрович. "Сотенний "Бурлака". - Львiв: Лiтопис, 2000.

[448] Bohus Chnoupek. Вказ пр. - С.483.

[449] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.158

[450] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C.169.

[451] Jaroslav Sole. Вказ. пр. - C.46.

[452] Wladislaw Jarnicki. Spalona ziemia. - C.183-281; та Wladislaw Jarnicki. W pogoni za "Burlakem". - C.26-81.

[453] Wladislaw Jarnicki. Spalona ziemia. - C.314; та Wladislaw Jarnicki. W pogoni za "Burlakem". - C.104.

[454] Wladislaw Jarnicki. W pogoni za "Burlakem". - C. 104.

[455] Коментар Ірини Тимочко-Камiнської до спогадiв Івана Гарасимiва див.: Іван Гарасимiв. З юнацьких мрiй - у ряди УПА (Спогади ройового УПА) // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Торонто-Львiв, 1999. - Т. 29. - С. 225; також: спогад Ірини Тимочко-Камiнської-"Христi". Записав В'ятрович Володимир 25 серпня 2000 року у м.Львовi.

[456] Іван Гарасимiв. З юнацьких мрiй - у ряди УПА {Спогади ройового УПА) // Лiтопис Украiнської Повстанської Армiї. - Торонто-Львiв, 1999. - Т.29. - С.230-232.

[457] Спогад Ірини Тимочко-Камiнської-"Христi". Записав В'ятрович Володимир 25 серпня 2000 року у м. Львовi.

[458] Спогад Ірини Тимочко-Камiнської-"Христi". Записав В'ятрович Володимир 25 серпня 2000 року у м. Львовi.

[459] Іван Гарасимiв. З юнацьких мрiй - у ряди УПА (Спогади ройового УПА) // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Торонто-Львiв, 1999. - Т. 29. - С.249.

[460] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - С.521.

[461] Іван Гарасимiв. З юнацьких мрiй - у ряди УПА (Спогади ройового УПА) // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Торонто-Львiв, 1999. - Т. 29. - С.262; про це також: Ґжеґож Мотика. Рейд через Чехословаччину // Наше слово. №952(2265). 2000.12.24-31. - С.3.

[462] Jan Fiala. Zprava o akci B. - C. 212.

[463] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - C.524; до речi, польський автор Едвард Прус помилково вказує, що Гробельський таки дiйшов до Нiмеччини: Edward Prus. Atamania UPA. - Warszawa, 1988. - C.300.

[464] Іван Дмитрик. Записки українського повстанця… - С.139.

[465] Іван Дмитрик. Записки українського повстанця… - С.160.

[466] Velitel Teplice brig. Gen. Julius Nosko. Osobitny rozkaz cislo 70 // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.3, п.6, док.70, арк.1.

[467] Velitel Teplice brig. Gen. Julius Nosko. Osobitny rozkaz cislo 82 // VHA. Ф. "Operace "Banderovce", кор.3, п.6, док.82, арк.1.

[468] Перше iнтерв'ю Провiдника ОУН Степана Бандери з чужинними журналiстами // Степан Бандера. Вказ. пр. - С.597.

[469] Jaroslav Sole. Вказ. пр. - С.44.

[470] Zatceni v Ziline se priznavaji k zlotinnym akcim proti republice // Rude pravo. 1947.18.09.

[471] Vysetrovani dokazuje velky rozsah protistatniho spiknuti na Slovensku // Rude pravo. 1947.26.09.

[472] Jan Fiala. Zprava o akri B. - C.171-175.

[473] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - C.565.

[474] Tlupy benderovcu na Slovensku // Rude pravo. 1947.17.08.

[475] Родак подає 24 загиблих i 26 поранених воякiв чехословацької армiї та служби безпеки: Jozef Kodak. Vpad banderovcov na Vychodne Slovensko // Apologia. - 1997. - Nsl 2. - C.35.

[476] Zatraty benderovcu jsou trikrat vetsi nez nase // Rude pravo. 1947.10.10.

[477] Bohus Chnoupek. Вказ. пр. - C.565.

[478] Євген Мiсило (ред.). Повстанськi могили: Пропам'ятна книга впавших на Полi Слави воякiв Української Повстанської Армiї-Захiд, 4-ої Воєної Округи "Сян", Такгичних Вiдтинкiв "Лемко", "Бастiон", "Данилiв". (1944-1946). - Варшава-Торонто: Український Архiв, 1995. - Т.1. - С.9; аналогiчнi цифри подає Ґжеґож Мотика: Ґжеґож Мотика. Рейд через Чехословаччину // Наше слово. №52(2265). 2000.12.24-31. - С.3.

[479] Jan Fiala. Zprava o akci B. - С.218.

[480] Tabelka organizacyjna kampanii "Burlak" w czasie przejscia granic czechoslowackich dnia 22.6.1947 r. Tlumaczenie z jezyka czeskiego na polski // The Peter J. Potichnyj collection on Insurgency and Counter-Insurgency in Ukraine. University of Toronto Library, Box 79 "Протоколи допитiв Володимира Щигельського-"Бурлаки".

[481] Микола Климишин. В походi до волi. - С.264.

[482] Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Торонто, 1984. - Т.10. - С.31.

[483] Чин Зброї. - С.15.

[484] Enrique Martinez Codo. Вказ пр. - С.97.

[485] Цитується за: Інформативнi вiстi. - 1947. - Ч. 8 // Лiтопис Украiнської Повстанської Армiї. - Т.16. - С.287-288.

[486] Цитується за: Інформативнi вiстi. - 1947. - Ч. 8 // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.16. - С.288.

[487] Цитується за: Інформативнi вiстi. - 1947. - Ч. 11 // Лiтопис Української Повстанської Армii. - Т.16. - С.332.

[488] Цитується за: Інформативнi вiстi. -1947. - Ч.9 // ЛiтописУкраїнської Повстанської Армiї.- Т.16. - С.313.

[489] Цитується за: Інформативнi вiстi. - 1947. - Ч.11 // Лiтопис Українськоi Повстанської Армiї. - Т.16. - С.331-332.

[490] Цитується за: Інформативнi вiстi. - 1947. - Ч.11 // Лiтопис Української Повстанської АрмiІ. - Т.16. - С.332.

[491] Цитується за: На сторожi. - 1946. - Ч.11. - С.46.

[492] Цитується за: Інформативнi вiстi. - 1947. - Ч.12 // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.16. -С.355-356.

[493] Цитується за: Інформативнi вiстi. - 1947. - Ч.12 // Лiтопис Української Повстанської Армiї. - Т.16. - С.356-357.

[494] Цитується за: На сторожi. - 1946. - Ч. 11. - С.46.

[495] Цитується за: На сторожi. - 1946. - Ч.11. - С.46.

[496] Див.: Лев Шанковський. "Українська Повстанча Армiя". - С.827.

[497] Див.: Лев Шанковський. "Українська Повстанча Армiя". - С.832.

[498] Див.: Edward Prus. Вказ. пр. - С.317-318.

[499] Див.: Лев Шанковський. "Українська Повстанча Армiя". - С.827.

[500] Polish War Leader Slain. Ukrainian Army Blamed in Killings // The Detroit News. 1947.30.03.

[501] Цитується за: Ha сторожi. - 1947. - Ч.5. - C.12.

[502] Цитується за: Ha сторожi. - 1947. - Ч.5. - C.12.

[503] Цитується за: Ha сторожi. - 1947. - Ч.5. - C.12.

[504] Цитується за: Ha сторожi. - 1947. - Ч.5. - C.12.

[505] Цитується за: На сторожi. - Ч.6. - С.9.

[506] Так в текстi, має бути: "Громенка".

[507] Цитується за: Вiсник. - 1987. - Ч.7. - С.395-396; також: UPA in Western Europe. - C.60.

[508] Цитується за: Вiсник. - 1987. - Ч.7. - С.395-396; також: UPA in Western Europe. - С.60.

[509] Цитується за: Вiсник. - 1987. - Ч.8. - С.471.

[510] Цитується за: Вiсник. - 1987. - Ч.7. - С.393.

[511] Цитується за: Вiсник. - 1987. - Ч.7. - С.394.

[512] Цитується за: Вiсник. - 1987. - Ч.7. - С.392.

[513] Цитується за: Вiсник. - 1987. - Ч.7. - С.393.

[514] Цитується за: Степан Мечник. Початок невiдомого. - С.114.

[515] Цитується за: Степан Мечник. Початок невiдомого. - С.114.

[516] Цитується за: Вiсник. - Ч.7. - 1987. - С.395.

[517] Цитується за: UPA in Western Europe. - С.60.

[518] De U.P.A. net Oekrainse Opstendelingen-Leger in West-Europa // Trocede Blad. 1947.27.09.

[519] Цитується за: Вiсник. - 1987. - Ч.8. - C.478.

[520] Цитується за: UPA in Western Europe. - C.64-71.

[521] Див.: John Armstrong. Ukrainian Nationalism. - C.299.

[522] Цитується за: Альманах "Гомону України" на 1997. - С.96.

[523] Pueblo. 1947.1.10.

[524] Pueblo. 1947.1.10.

[525] Madrid. 1947.18.10.

[526] Цитується за: На сторожi. - 1947. - Ч.7. - С.7.

[527] Цитується за: UPA in Western Europe. - С.61.

[528] Цитується за: Вiсник. - 1948. - Ч.10-11. - С.12.

[529] Цитується за: УПА в свiтлi документiв з боротьби за Украiнську Самостiйну Соборну Державу. 1942-1950.- С.240.

[530] Цитується за: УПА в свiтлi документiв з боротьби за Українську Самостiйну Соборну Державу. 1942-1950. - С.241.

[531] Цитується за: УПА в свiтлi документiв з боротьби за Украiнську Самостiйну Соборну Державу. - 1942-1950. - С.240.

[532] Цитується за: UFA in Western Europe. - С.17.

[533] Цитується за: UPA in Western Europe. - С.21.

[534] Юрiй Смолич. Про одну недипломатичну ноту // Сучасне i майбутнє. - 1947. - Ч.12. - С.12.

[535] Радянська Україна. 1948.15.01.

[536] Перелiк публiкацiй про українське пiдпiлля див.: Володимир В'ятрович. "Украiнська Повстанська Армiя у свiтлi захiдної преси" // Україна. Культурна спадщина, нацiональна свiдомiсть, державнiсть. Збiрник на пошану професора Юрiя Сливки. - Львiв, 2000. - Т.7. - С.471-488.

[537] Лев Шанковський. "Большевики про УПА (з серiї: Ворожi свiдчення про УПА)" // Вiсник. - 1968. - Ч.10. - С.15.

[538] джерело: Петро Мірчук: Українська Повстанська Армія 1942-1952. - Книгозбірня "Просвіти", Львів 1991.

[539] джерело: Володимир В'ятрович: Рейди УПА теренами Чехословаччини. - Бібліотека "Лiтопису УПА", Том 2, 2001.

[540] джерело: Володимир В'ятрович: Рейди УПА теренами Чехословаччини. - Бібліотека "Лiтопису УПА", Том 2, 2001.

[541] джерело: Володимир В'ятрович: Рейди УПА теренами Чехословаччини. - Бібліотека "Лiтопису УПА", Том 2, 2001.

[542] джерело: Володимир В'ятрович: Рейди УПА теренами Чехословаччини. - Бібліотека "Лiтопису УПА", Том 2, 2001.

[543] джерело: Володимир В'ятрович: Рейди УПА теренами Чехословаччини. - Бібліотека "Лiтопису УПА", Том 2, 2001.

[544] джерело: Володимир В'ятрович: Рейди УПА теренами Чехословаччини. - Бібліотека "Лiтопису УПА", Том 2, 2001.