Dēmonu dzīres

Aizeks Azimovs 

Kas butu, ja …

Aizeks Azimovs ir ievērojams amerikāņu zinātnieks, bioķīmijas profesors. Viņš sarakstījis daudzas populāri zinātniskas grāmatas, piemēram, «Īsa bioloģijas vēsture», «Neitrīno», «No augšas raugoties» u. c.

Viņš ir arī plaši pazīstams fantastisko stāstu autors.

Normans un Livija bija nosebojušies, jo, kad jāsteidzas uz vilcienu, tad, protams, pēdējā minūtē arvien gadās kāds kavēklis, un tā nu viņiem vajadzēja samierināties ar vienīgo brīvo solu vagonā. Tas atradās pēdējā nodalījumā braukšanas virzienā, un tam iepretim bija sols, kura augstā atzveltne atbalstījās pret vagona galējo sienu. Kamēr Normans novietoja čemodānus uz plaukta, Livijai uzmācās viegls sapīkums.

Ja pret kādu pāri pavērsts vienīgi atmuguriski novietots sols, viņiem neatliek nekas cits kā daudzās stundas līdz Ņujorkai maigi vērties viens otram acīs vai arī, un tas nav neko daudz labāk, uzcelt pa vidu mākslīgu laikraksta barjeru. Nebija jau arī nozīmes mēģināt vilcienā atrast divas citas neaizņemtas vietas.

Likās, ka Normans par to nemaz neraizējās, un tas Livijai nedaudz kremta. Parasti viņu garastāvokļi saskanēja. Tieši tāpēc, kā Normans apgalvoja, viņš joprojām bija pārliecināts, ka apprecējis īsto meiteni.

Viņš mēdza teikt:

—      Mēs saderam kopā, Livij, un tas ir galvenais. Tieši tā ir, ja tu risini atjautības uzdevumu, kurā jāsaliek attēls, un esi atradis visas vajadzīgās daļas. Citu variantu tad vairs nav, un skaidrs, ka nevar būt arī citas meitenes.

Un viņa smējās un atbildēja:

—     Ja tu todien nebūtu braucis ar tramvaju, tu droši vien nekad nebūtu mani saticis. Ko tad tu būtu darījis?

—      Būtu palicis vecpuišos. Skaidrs kā diena. Starp citu, es ar Zoržetas starpniecību būtu tevi saticis kādu citu reizi.

—    Tas tomēr nebūtu gluži tas pats.

—    Būtu gan.

—      Nē, nebūtu vis. Turklāt 2oržeta mūs nekad neiepazīstinātu. Viņa pati interesējās par tevi, un viņa pieder pie tāda tipa sievietēm, kas nu gan necentīsies iegūt varbūtēju sāncensi.

—    Tīrās blēņas.

Livija uzdeva savu ierasto jautājumu:

—      Norman, bet ja tu būtu ieradies pieturā uz stūra minūti vēlāk un iekāpis nākamajā tramvajā? Kā tu domā — kas tad būtu noticis?

-— Bet ja nu zivīm pēkšņi pieaugtu spārni un tās visas uzlaistos kalnu virsotnēs? Ko tad mēs ēstu piektdienās?

Tomēr viņi bija iekāpuši vienā tramvaja un zivīm nebija spārnu, un tā viņi jau piecus gadus bija precēts pāris un piektdienās ēda zivis. Un tāpēc ka abi bija precējušies jau piecus gadus, viņi gribēja savu laulības jubileju atzīmēt, pavadot nedēļu Ņujorkā.

Tad viņa atkal pievērsās problēmai, kas šobrīd likās vissvarīgākā:

—    Es gan vēlētos, kaut mēs būtu atraduši kādu citu vietu.

Normans atbildēja:

—    Protams. Es arī. Taču pagaidām šeit neviens cits nav apmeties, un mēs varēsim justies puslīdz netraucēti vismaz līdz Providensai.

Taču Livija nebija apmierināta, un viņas taisnību tūlīt pierādīja tas, ka pa vagona galveno eju nāca šurp mazs, apaļš vīrelis. No kurienes gan viņš bija uzklīdis? Vilciens atradās pusceļā starp Bostonu un Providensu, un, ja viņam būtu bijusi sēdvieta, tad kāpēc viņš to atstājis? Livija izņēma pūdernīcu un aplūkoja savu attēlu spogulī. Viņa domāja, ka nevajag tikai mazajam vīrelim pievērst uzmanību, tad viņš paies garām. Tāpēc viņa ņēmās kārtot savus gaišbrūnos matus, kas, steidzoties uz vilcienu, bija mazliet pajukuši, un vērīgi aplūkot savas zilās acis un mazo muti ar pilnīgajām lūpām, kas, kā teica Normans, vienmēr izskatoties it kā pastieptas skūpstam.

«Neizskatos slikti,» viņa nodomāja.

Tad viņa pacēla acis un ieraudzīja mazo vīreli sēžam pretējā solā. Viņš uztvēra viņas skatienu un plati pasmaidīja. Ap smaidošo muti savilkās krietni daudz grumbu. Vīrelis steidzīgi noņēma cepuri un nolika to sev blakus uz mazās, melnās kastes, kuru bija atnesis līdzi. Tūlīt visapkārt plikajam pakausim, kas viņa galvvidu padarīja līdzīgu tuksnesim, saslējās sirmu matu vainags.

Livija nevarēja atturēties, viegli nepasmaidījusi pretī, bet tad viņas skatiens atkal pievērsās melnajai kastei un smaids nozuda. Viņa paraustīja vīru aiz elkoņa.

Normans pacēla skatienu no avīzes. Viņam bija tumšas, it kā izbrīnā saceltas uzacis, kas deguna augšdaļā gandrīz saskārās un piešķīra viņam no pirmā acu uzmetiena bargu izskatu. Taču tagad tās līdz ar tumšajām acīm zem uzacu lokiem vērās Livijā, kā parasts, laipni un arī mazliet ironiski.

Viņš jautāja: ^

—    Ko tu vēlies?

Normans nemaz nepaskatījās uz pretī sēdošo apaļo vīreli.

Livija viegli pamāja gan ar roku, gan arī ar galvu, lai pievērstu vīra uzmanību tam, ko bija ieraudzījusi. Taču mazais vīrelis viņu vēroja, un viņa jutās visai neērti, jo Normans skatījās viņā, nekā nesaprazdams.

Beidzot Livija pievilka viņu sev ciešāk klāt un pačukstēja:

—    Vai tu neredzi, kas rakstīts uz viņa kastes?

To pasacījusi, viņa atkal palūkojās turp un pārliecinājās, ka nav kļūdījusies. Uzraksts spilgti neizcēlās, taču gaisma krita uz tā slīpi un izveidoja uz melnās kastes virsmas nedaudz vairāk apspīdētu laukumiņu. Glītiem burtiem tur bija rakstīts: «Kas būtu, ja …»

Mazais vīrelis atkal smaidīja. Viņš aši pamāja ar galvu un tad ar pirkstu vairākas reizes norādīja uz uzrakstu un pēc tam pats uz sevi.

Normans pagriezās pret sievu un norūca:

—    Droši vien viņa vārds.

Livija iebilda:

—    Vai tad tāds var būt cilvēka vārds?

Normans nolika laikrakstu pie malas.

—    Tūlīt tu redzēsi.

Viņš paliecās uz priekšu un jautāja:

—    Mister Ja?

Mazais vīriņš žigli pavērās viņā.

—    Vai jums ir pulkstenis, mister Ja? -

Vīrelis izvilka no vestes kabatas lielu pulksteni un parādīja ciparnīcu.

—           Paldies, mister Ja, — Normans sacīja. Pēc tam viņš atkal sāņus pačukstēja: — Nu redzi, Livij.

Viņš atkal būtu pievērsies savam laikrakstam, bet vīrelis grasījās vērt vaļā kasti un turklāt vairākas reizes pacēla pirkstu, it kā lai piesaistītu viņu uzmanību. Viņš noņēma no tās tādu kā matēta stikla plāksni — apmēram sešas collas platu, deviņas collas garu un apmēram collu biezu. Tai bija slīpi nošķeltas malas, ieapaļi stūri un nespodra virsma. Tad viņš izņēma mazu no stieples darinātu statīvu un rūpīgi iemeistaroja tajā plāksni. Šo ierīci viņš nolika sev uz ceļiem un lepni vērās pretimsēdētājos.

Livija pēkšņā satraukumā izsaucās:

—           Paskaties, Norman, tas nudien ir kaut kas līdzīgs kino!

Normans pieliecās tuvāk. Tad viņš palūkojās mazajā vīrelī.

—    Kas tas ir? Jauna veida televizors?

Vīriņš papurināja galvu, un Livija sacīja:

—    Nē, Norman, tie esam mēs abi.

—    Kas?

—    Vai tad tu neredzi? Tas ir tas pats tramvajs, kurā mēs satikāmies. Te malā sēdi tu, un tev galvā ir vecā cepure, kuru es pirms trim gadiem aizmetu. Un tur nākam mēs ar Zoržetu. Mums ceļā stāv resnā lēdija. Nu, vai tu neredzi, ka tie esam mēs?

—    Tas ir kaut kāds acu apmāns, — viņš nomurmināja.

—    Bet tu taču ari redzi to, vai ne? Tāpēc viņš to ari ir nosaucis «Kas būtu, ja…». Šis aparāts tūlīt parādīs, kas būtu, ja… Ja tramvajs nebūtu sagāzies uz sāniem …

Livija bija pārliecināta, ka tā tiešām ir. Viņa bija ļoti satraukta un nemaz nešaubījās. Kamēr viņa lūkojās uz attēlu stikla plāksnē, vēlās pēcpusdienas saule bija kļuvusi blāvāka un neskaidrā murdoņa visapkārt sāka pieklust.

Cik labi viņa atcerējās to dienuI Normans pazina Žoržetu un jau grasījās piedāvāt viņai vietu, kad tramvajs sagāzās uz sāniem un iesvieda Liviju viņam klēpī. Situācija bija visai smieklīga un neveikla, taču tā veicināja notikumu tālāko attīstību. Livija tik ļoti samulsa, ka Normans vispirms centās parādīt viņai savu uzmanību un pēc tam uzsākt arī sarunu. Nemaz nebija nepieciešams, lai Zoržeta viņus iepazīstinātu. Kad visi trīs izkāpa no tramvaja, Normans jau zināja, kur Livija strādā.

Viņa atcerējās, cik nikni 2oržeta skatījās un cik skābs atvadoties bija viņas smaids. Zoržeta sacīja: «Šķiet, ka tu Normanam 'patīc.» Livija attrauca: «Ak, neesi nu aušīga! Viņš tikai gribēja būt pieklājīgs. Bet viņš izskatās visai glīts, vai ne?»

Tikai seši mēneši bija pagājuši pēc šī notikuma, kad viņi apprecējās.

Un tagad Livija atkal šeit redzēja to pašu tramvaju, kurā toreiz brauca Normans, viņa pati un Zoržeta. Nogrimusi šajās pārdomās, viņa nemaz vairs nemanīja vilciena riteņu ašo, vienmērīgo kla- boņu. Šai brīdī viņai drīzāk šķita, it kā viņa brauktu šaurār šūpojošā tramvajā. Viņa un Zoržeta iepriekšējā pieturā tikko kā bija tajā iekāpušas.

Livija šūpojās līdzi tramvaja grīļīgajai gaitai, tāpat kā to tādā pašā vienmuļīgā un gandrīz vai smieklīgā ritmā sēdēdami un stāvēdami darīja četrdesmit citi. Viņa teica:

—    Kāds tev pamāja, Zorž. Vai tu viņu pazīsti?

—    Man? — 2oržeta it kā nejauši pameta skatienu pār plecu. Noplīvoja viņas garās mākslīgās skropstas. Tad 2oržeta sacīja:

—    Es viņu mazliet pazīstu. Kā tev liekas, ko viņš grib?

—    Mēģināsim noskaidrot, — Livija sacīja. Viņā pamodās draisks, pat mazliet ļauns prieks. Ikvienam bija labi zināms Žoržetas paradums slēpt no citiem savus vīriešu kārtas paziņas, tāpēc Livijai šķita gluži jauki pakaitināt viņu. Turklāt vēl šis puisis likās visai… interesants.

Viņa līkumodama virzījās garām ejā stāvošajiem pasažieriem, un Zoržeta negribīgi sekoja. Tikko Livija bija nonākusi iepretim tai vietai, kur sēdēja jaunais vīrietis, tramvajs līkumā pēkšņi spēji sa- zvēlās uz sāniem. Livija izmisīgi tvēra pēc turekļa cilpas. Viņa to saķēra ar pirkstu galiem un noturējās. Pagāja labs brīdis, līdz viņa spēja atvilkt elpu. Patiešām, nupat vēl bija licies, ka tuvumā nav nevienas aizsniedzamas cilpas. Lai nu kā, bet viņa

juta, ka pēc visiem dabas likumiem viņai vajadzētu krist.

Jaunais vīrietis neskatījās uz Liviju. Viņš smaidīja pretī Zoržetai un jau cēlās augšā. Viņam bija īpatnējas uzacis, kas piešķīra sejai lietpratīgu un pašapzinīgu izteiksmi. Livija nosprieda, ka šis jauneklis viņai tiešām patīk.

Zoržeta sauca:

—           Nē, nē, nepūlieties! Pēc divām pieturām mēs izkāpsim.

Un viņas arī izkāpa. Livija sacīja:

—    Es domāju, ka mēs brauksim uz Seču.

—           Brauksim gan. Es tikai atcerējos, ka šeit tuvumā kaut kas jānokārto. Tas neaizņems ne minūti laika.

«Nākamā pietura Providensa!» dārdināja skaļruņi. Vilciens palēnināja gaitu, un pagātnes ainas atkal izgaisa un ieslēpās stikla' plāksnē. Mazais vīrelis joprojām smaidīdams lūkojās uz viņiem.

Livija pagriezās pret Normanu. Viņa bija mazliet nobijusies.

—    Vai tu arī redzēji visu to pašu?

Normans atjautāja:

—           Kas noticis ar laiku? Mēs taču nevaram būt jau sasnieguši Providensu. — Viņš paskatījās savā pulkstenī.

—          Tomēr laikam esam gan. — Tad viņš sacīja Livij ai: — Šoreiz tu nenokriti.

—          Tātad tu to redzēji? — Viņa sadrūma. — Nu kā tad, tas jau arī izskatās pēc Žoržetas. Esmu pārliecināta, ka vienīgais iemesls izkāpt.no tramvaja bija tas, lai mēs abi neiepazītos. Cik ilgi pirms tam tu jau pazini Zoržetu, Norman?

—           Ne visai ilgi. Taču pietiekami, lai pazītu viņu pēc izskata un saprastu, ka man jāpiedāvā viņai sava vieta.

Livija uzmeta lūpu.

Normans smaidīja:

—           Tu nedrīksti būt greizsirdīga par to, kas tikai varēja notikt, mazā. Turklāt kāda gan tur būtu bijusi starpība? Manī tik un tā būtu modusies pietiekami liela interese par tevi, lai es meklētu kādu iespēju satikt tevi.

—    Tu pat nepaskatījies uz mani.

—    Man jau nebija iespējas to izdarīt.

—    Kā tad tu būtu mani saticis?

—          Gan jau kaut kā. Es pats nezinu, kā. Tev tomēr jāatzīst, ka ir diezgan muļķīgi strīdēties par to.

Vilciens aizgāja no Providensas. Livij ai bija nemierīgs prāts. Mazais vīrelis bija klausījies, kā viņi sačukstas, taču smaids viņa sejā bija apdzisis, un vienīgi pēc tā varēja spriest, ka viņš klausījies.

Livija pajautāja: — Vai jūs nevarētu mums vēl kaut ko parādīt?

Normans viņu pārtrauca: — Pagaidi, Livijl Ko tu gribi panākt?

Viņa atbildēja:

—           Es vēlos redzēt mūsu kāzu dienu. Kas būtu noticis, ja es tramvajā būtu paguvusi satvert cilpu.

Normans bija redzami sapīcis.

—           Nē, tas nav taisnīgi. To taču tu vari iedomāties, ka mēs droši vien būtu apprecējušies kādā citā dienā.

Bet viņa sacīja:

—    Vai jūs man to varētu parādīt, mister Ja?

Mazais vīrelis pamāja ar galvu.

Stikla plāksne atkal atdzīvojās un sāka mazliet spīdēt. Tad gaisma sakoncentrējās atsevišķos laukumos, un no tiem izveidojās cilvēku tēli. Livij ai ausīs atskanēja klusa ērģeļu mūzika, kaut gan patiesībā nekas nebija dzirdams.

Normans, sajuzdams atvieglojumu, ierunājās:

—    Nu, tur jau es esmu. Tās ir mūsu kāzas. Vai esi apmierināta?

Vilcienā dzirdamie trokšņi atkal pieklusa, un pēdējais, ko LiVija saklausīja, bija viņas pašas balss, kas vaicāja:

—    Jā, tas esi tu. Bet kur esmu es?

Livija sēdēja baznīcā vienā no pēdējiem soliem. Vēl pirms brīža viņa nebija domājusi, ka ieradīsies šeit. Pēdējos mēnešos viņa bija arvien vairāk atsvešinājusies no Zoržetas, nemaz īsti nezinādama, kāpēc. Livijai par Zoržetas saderināšanos bija pastāstījis kāds kopīgs draugs, un Zoržetas nākamais vīrs, protams, bija Normans. Viņa ļoti skaidri atcerējās to dienu pirms sešiem mēnešiem, kad viņa šo vīrieti pirmo reizi bija redzējusi tramvajā. Dienu, kad Zoržeta viņu tik veikli bija novākusi no ceļa. Kopš tā laika viņa Normanu vēl dažkārt bija sastapusi, taču ik reizes kopā ar Zoržetu, kas nostājās starp viņiem abiem.

Aizvainojumam tiešām nebija nekāda pamata: šis vīrietis taču nekad nebija bijis viņas pielūdzējs.

Livija nodomāja, ka Zoržeta šoreiz izskatās skaistāka, nekā ir patiesībā. Un viņš patiešām ir ļoti glīts.

Viņu parņēma skumjas un savāda tukšuma sajūta, it kā būtu notikusi kāda kļūda — kaut kas tāds, ko viņa pati īsti nevarēja izprast. Zoržeta gāja pa celiņu, nemaz nepamanīdama draudzeni, bet pirms brīža Livija bija uztvērusi viņa skatienu un uzsmaidījusi viņam. Livijai šķita, ka Normans bija pasmaidījis pretī.

Viņa iztālēm dzirdēja vārdus, kas atplūda līdz viņai- : «Pasludinu jūs tagad par…»

Tagad atkal varēja sadzirdēt, kā klab vilciena riteņi. Kāda sieviete gāja pa eju atpakaļ uz savu vietu, vezdama pie rokas mazu zēnu. Kaut kur vagona vidū laiku pa laikam skaļi iesmējās četras pusaudzes. Garām aizmetās pavadonis, steigdamies nokārtot kādu neizdibināmu uzdevumu.

Livija no visa tā gandrīz neko neuztvēra.

Viņa sēdēja, nekustīgi vērdamās uz priekšu, kamēr aiz loga, saplūzdami zaļās, izspūrušās virtenēs, garām aizzibēja koki un aizjoņoja telefona stabi.

Viņa teica:

—    Tu apprecēji viņu.

Normans brīdi raudzījās sievā, tad viens viņa mutes kaktiņš savilkās un viņš jautri attrauca:

—     Man gan tā neliekas, Olivij. Tu taču zini, ka tomēr esi mana sieva. Padomā par to mazliet!

Viņa spēji pagriezās pret vīru.

—       Jā, tu apprecēji mani — tāpēc ka es iekritu tev klēpī. Ja tas nebūtu noticis, tu būtu apprecējis Zoržetu. Ja viņa nebūtu gribējusi iet pie tevis, tu būtu apprecējis kādu citu. Kādu jau tu būtu apprecējis. Te nu ir tava atjautības uzdevuma atrisinājums.,

Normans ļoti lēnām noteica:

—    Velns … lai mani… parauj!

Viņš pielika abas plaukstas pie galvas un atglauda taisnos matus, kas pie ausīm mazliet cirto- jās. Pirmajā brīdī šī kustība radīja iespaidu, it kā viņš izmisumā saķertu galvu. Tad Normans sacīja:

—   Paklau, Livij, tu veltīgi uztraucies par šo muļķīgo acu apmānu. Tu nedrīksti nosodīt mani par to, ko es neesmu izdarījis.

—    Tu to būtu izdarījis.

—    Kā tu to zini?

—    Tu taču redzēji.

—     Es redzēju kaut ko pavisam smieklīgu — kaut ko līdzīgu hipnotizēšanas mēģinājumam. — Normans aiz dusmām pēkšņi sāka runāt skaļi. Viņš pavērsās pret mazo vīreli, kas sēdēja pretī.

—    Taisieties, ka tiekat, mister Ja vai kā jūs sauc. Ejiet prom no šejienes! Mums jūsu klātbūtne nav vēlama. Ejiet prom, kamēr neesmu izmetis jūsu triku kasti pa logu un jūs pašu tai pakaļ.

Livija paraustīja vīru aiz elkoņa.

—    Liecies mierā! Liecies mierā! Tu taču atrodies ļaužu pilnā vilcienā.

Mazais vīrelis ierāvās sola stūrī, cik tālu vien varēja, un paslēpa melno, spīdīgo kasti sev aiz muguras. Normans paskatījās uz viņu, tad uz Liviju un pēc tam pāri ejai iepretī uz paveco lēdiju, kas vēroja viņu ar acīm redzamu nosodījumu.

Normans pietvīka un izmeta vēl kādu dzēlīgu piezīmi. Tad iestājās ledains klusums, kas ilga līdz pat Jaunlondonai un vēl kādu brīdi pēc tam, kad vilciens jau bija izbraucis tai cauri.

Piecpadsmit minūtes pēc izbraukšanas no Jaun- londonas Normans ierunājās:

—    Livij!

Viņa neko neatbildēja. Livija skatījās laukā pa logu, taču, izņemot rūti, nekā cita neredzēja.

Normans atkal uzsāka:

—    Livij! Livij, atbildi man! ,

—    Ko tu vēlies? — viņa negribīgi atsaucās.

Normans sāka skaidrot:

—            Paklau, tās taču ir tīrās muļķības. Es nezinu, kā šis vīrs to izdara, taču pat tādā gadījumā, ja pieņemtu, ka tas viss ir patiesība, tu neizturies taisnīgi. Kāpēc tu neskaties tālāk par šo ainu? Pieņemsim, ka es būtu apprecējis 2oržetu. Vai tev šķiet, ka tu tad būtu palikusi neprecējusies? Ej nu sazini, varbūt tajā laikā, kad it kā notika manas kāzas, tu jau biji izgājusi pie vīra. Varbūt tieši tāpēc es būtu precējis Žoržetu.

—    Es nebiju izgājusi pie vīra.

—    Kā tu to -zini?

—           Es būtu pratusi spert pareizo soli. Es labi zinu, par ko tolaik domāju.

—    Tad tu būtu apprecējusies nākamajā gadā.

Livija kļuva vēl niknāka. Tas, ka veselais saprāts

viņā protestēja pret šādu nepamatotu dusmu uzliesmojumu, viņu nemaz nenomierināja. Gluži otrādi, tas kaitināja vēl vairāk. Viņa sacīja:

—          Un, ja es tiešām to būtu darījusi, tad tev gar to vairs nebūtu nekādas daļas.

—           Protams. Taču tas tikai pierāda, ka mēs nevaram atbildēt par to, kas būtu, ja viss notiktu kaut kā citādi.

Livija dusmīgi uzmeta lūpu, taču neko neteica.

—           Pakļausies, — Normans turpināja. — Vai atceries, kā mēs aizpērn pie Vinnijas sagaidījām Jauno gadu? Bija ļoti jautri un daudz viesu, vai ne?

—    Kā nu neatceros! Tu mani pamatīgi aplēji ar kokteili.

—    Tas ir nenozīmīgs sīkums, un kokteiļa nemaz nebija tik daudz. Es gribu teikt to, ka Vinnija taču ir tava labākā draudzene, tu ar viņu sagājies jau sen pirms mūsu kāzām.

—    Nu un tad?

—    Un 2oržeta arī draudzējās ar viņu, vai ne?

—    Jā.

—    Nu, redzi. Jūs abas ar Zoržetu taču tik un tā sagaidītu Jauno gadu pie Vinnijas, neatkarīgi no tā, ar ko es būtu precējies. Ar mani tam nav itin nekāda sakara. Lai viņš mums parāda, kāds būtu izvērties tas vakars, ja es būtu apprecējis 2oržetu, un es varu derēt, ka tu tur būtu ieradusies vai nu kopā ar līgavaini vai ar vīru.

Livija vilcinājās. Taisnību sakot, tieši no šī varianta viņa baidījās.

—    Nu, vai baidies riskēt? — Normans jautāja.

To Livija, protams, nevarēja paciest. Viņa tūlīt

aizsvilās:

—    Nekā es nebaidos! Droši vien es tad jau būtu izgājusi pie vīra! Nav taču vērts nonīkt ilgās pēc tevis. Tiešām būtu interesanti paskatīties, kā tu ap- liesi Žoržetu ar kokteili. Viņa tevi visu klātbūtnē kārtīgi iepļaukās, nemaz nekautrēsies. Es viņu pazīstu. Tad tu redzēsi, kurš attēla gabaliņš var noderēt tava atjautības uzdevuma atrisināšanai.

Livija, pavisam noskaitusies, sakrustoja rokas uz krūtīm un ar apņēmības pilnu skatienu raudzījās taisni uz priekšu.

Normans pameta acis uz pretimsēdošo vīreli, taču lūgt nemaz nenācās. Šis jau bija nolicis uz ceļiem matētā stikla plāksni. Logā krita vakara saules

slīpie stari, un sirmo matu vainags ap vīreļa kailo pakausi atvizēja rožainā nokrāsā.

— Vai esi sagatavojusies? — Normans jautāja saspringtā balsī.

Livija pamāja ar galvu, un vilciena riteņu kla- boņa atkal kļuva nedzirdama.

Salā sasārtušiem vaigiem Livija apstājās pie durvīm. Viņa tikko bija novilkusi apsnigušo mēteli, un viņas atkailinātās rokas vēsajā gaisā sala. *

Viņa atbildēja uz priecīgajiem Jaungada laimes vēlējumiem ar pretsaucieniem, cenzdamās pārkliegt radio, kas bija uzgriezts līdz pašam galam. Pirmais, ko viņa, ejot iekšā, dzirdēja, bija Zoržetas spalgā balss, un tagad viņa devās draudzenei pretī. Viņa nebija sastapusi nedz Zoržetu, nedz Normanu vairākas nedēļas.

2oržeta pacēla vienu uzaci — šādu manieri viņa ' bija piesavinājusies pēdējā laikā — un jautāja:

—          Vai tu esi viena pati, Olivij? — Viņas acis pārslīdēja tuvāk stāvošajiem viesiem un tad atkal atgriezās pie Livijas.

Livija vienaldzīgi atbildēja:

—           Diks laikam ieradīsies vēlāk. Viņam vispirms bija šis tas neatliekams jānokārto. — Viņa tiešām arī juta tādu pašu vienaldzību, ar kādu runāja.

Zoržeta piespiesti pasmaidīja.

—           Nu, labi, ka šeit ir Normans. Viņa sabiedrībā tu noteikti nejutīsies vientuļa, mīļā. Vismaz agrāk man tā šķita.

Kamēr Zoržeta runāja, no virtuves ienāca Normans. Viņš kratīja kokteiļa trauku, un, viņam runājot, ledus gabaliņi tajā klabēja gluži kā kastaņetes.

—    Nu, stājieties rindā, jūs, skaļie dzīrotāji, un saņemiet maisījumu, kas padarīs jūsu dzīres vēl skaļākas. O, Livija!

Normans sveicināja Liviju un smaidīdams panācās viņai pretī.

—    Kur jūs visu laiku bijāt pazudusi? Liekas, neesmu jūs redzējis kādus divdesmit gadus. Kas noticis? Vai Diks jums vairs neatļauj ne ar vienu satikties?

—    Norman, ielej man! — Zoržeta asi pārtrauca vīru.

—    Tūlīt, — viņš atsaucās, nepaskatīdamies uz Žoržetu.

—    Livij, vai jūs arī gribat vienu kokteili? Dabūšu jums glāzi.

Viņš pagriezās, un tad pēkšņi arī tas notika.

Livija iesaucās:

—    Uzmanies!

Viņa redzēja, kas tūlīt sekos, pat neskaidri sajuta, ka tas viss noticis jau agrāk, un tomēr nekas vairs nebija novēršams. Normana papēdis aizķērās aiz paklāja malas, viņš sagrīļojās un, cenzdamies atgūt līdzsvaru, izlaida no rokām kokteiļa maisītāju. Likās, it kā trauks pats izlēktu viņam no rokām, un ledusaukstā dzēriena šalts apšļāca Livij u no galvas līdz kājām.

Viņa stāvēja, nevarēdama izteikt ne vārda. Kņada visapkārt pieklusa, un dažus nepanesamus mirkļus viņa veltīgi mēģināja noslaucīt savu kleitu, kamēr Normans dažādos toņos vienmēr no jauna atkārtoja:

—    Nolādēts!

Zoržeta vēsi teica:

—          Tā nu gan ir nelaime, Livij. Ko lai dara, kādreiz tā gadās. Šķiet, ka tavs tērps, par laimi, nav sevišķi dārgs.

Livija pagriezās un izskrēja ārā. Viņa iegāja guļamistabā, kas vismaz bija tukša un diezgan klusa. Uz tualetes galdiņa bija novifetota ar bārkstainu abažūru aizsegta naktslampiņa, kuras gaismā viņa rakņājās uz gultas samesto mēteļu kaudzē, cenzdamās atrast savējo.

Normans bija ienācis pēc viņas.

—           Livij, nepievērsiet uzmanību tam, ko Zoržeta teica! Man patiešām ārkārtīgi žēl. Es samaksāšu…

—          Neraizējieties! Tā nebija jūsu vaina. — Viņa ātri mirkšķināja acis un neskatījās uz Normanu. — Tūlīt aizbraukšu uz mājām un pārvilkšu citu tērpu.

—    Vai jūs vēl atgriezīsieties?

—    Nezinu. Nedomāju vis.

—    Paklausieties, Livij …

Viņa siltie pirksti satvēra Livijas plecus …

Livij ai bija tāda dīvaina sajūta, it kā viņai iekšā kaut kas pārtrūktu un viņa atbrīvotos no lipīgiem timekļiem, un . ..

… un vilciena riteņu klaboņa atkal kļuva dzirdama. Tajā laikā, kamēr viņa atradās tur — stikla plāksnē, kaut kas notika ne tā, kā vajadzētu. Krēsla tagad jau bija pavisam sabiezējusi. Vagonā bija iedegušās ugunis. Taču tas neko nenozīmēja. Li vijai likās, it kā viņa tikai pamazām atgūtos no iekšējā satricinājuma.

Normans berzēja acis ar īkšķi un rādītājpirkstu. Viņš jautāja:

—    Kas tur notika?

Livija atbildēja:

—    Viss izbeidzās pēkšņi.

Normans, juzdamies neveikli, ieminējās:

—    Vai zini, drīz mēs iebrauksim Ņūheivenā.

Viņš paskatījās puļkstenī un pakratīja galvu.

Līvija izbrīnījusies teica:

—: Tu mani aplēji ar kokteili.

—    Tā jau tas patiesībā arī bija.

—           Bet tad, kad tas patiesībā notika, es biju tava sieva. Tagad tev vajadzēja apliet Zoržetu. Vai tas nav savādi?

Livija domāja par to, kā Normans bija viņai sekojis, juta viņa rokas uz saviem pleciem.

Viņa paraudzījās uz Normanu un apmierināta maigi teica:

—    Es nebiju vis izgājusi pie vīra.

—          Nē, nebiji. Bet vai tas, ar kuru tu staigāji, bija Diks Reinhards?

—    Jā.

—    Vai tu nedomāji ar viņu precēties, Livij?

—    Vai tu esi greizsirdīgs, Norman?

Normans izskatījās apjucis.

—    Kādēļ? Tās stikla plāksnes dēļ? Protams, nē.

—    Nedomāju, ka es būtu ar viņu apprecējusies.

.Normans turpināja:

—          Vai zini, es gribētu, kaut šī aina nebūtu tik ātri beigusies. Man šķiet, ka tur vēl kaut kam vajadzēja notikt. — Viņš apklusa un tad lēnām piebilda: — Man bija tāda sajūta, it kā man labāk būtu paticis, ja cietējs būtu kāds cits, nevis tu.

—    Pat Zoržeta?

—          Viņa man nemaz nebija prātā. Tu man laikam netici.

—           Varbūt tomēr ticu. — Livija paskatījās uz vīru. — Es izturējos muļķīgi, Norman. Labāk… labāk dzīvosim paši savu īsteno dzīvi. Nerotaļāsi- mies, minot visus gadījumus, kādi varētu būt iespējami.

Taču Normans saņēma viņas rokas.

—           Nē, Livij. Vēl tikai pēdējo reizi. Paskatīsimies, ko mēs darītu tagad, Livij! Kas notiktu šinī brīdī, ja es toreiz būtu apprecējis Zoržetu.

Livija bija mazliet nobijusies.

—    Labāk ne, Norman!

Viņa domāja par to, cik alkatīgi Normana smaidošās acis raudzījās viņā, kad viņš turēja kokteiļa trauku un nemaz nepievērsa uzmanību turpat blakus stāvošajai Zoržetai. Viņa negribēja zināt, kas notiks pēc tam. Viņa gribēja turpināt tagadējo dzīvi, šo. labo dzīvi.

Vilciens sasniedza Ņūheivenu un joņoja tālāk.

Normans atkal ierunājās:

—    Es gribētu pamēģināt, Livij.

Viņa atbildēja:

—    Nu, ja tu tā gribi…

Livija bija pilnīgi pārliecināta, ka tam nevar būt nekādas nozīmes. Nekas vairs nevar notikt. Viņa izstiepa rokas un satvēra vīra roku. Cieši to turēdama, viņa domāja:

«Lai cik pārliecinošu ainu mēs tur ieraudzītu, tagad tomēr nekas vairs nespēj viņu man atņemt.»

Normans uzrunāja mazo vīreli:

—    Uzstādiet atkal to rīku!

Likās, ka dzeltenīgajā elektriskajā gaismā ainas veidojas palēnināti. Matētais stikls iemirdzējās tikai pamazām, it kā nemanāms vējš būtu aizdzinis no tā virsmas sabiezējušus mākoņus.

Normans sacīja:

—           Te kaut kas nav kārtībā. Tur mēs abi esam redzami Ueši tāpat kā tagad šeit sēžam.

Viņam bija taisnība. Divas mazas cilvēku figūras tur sēdēja vilcienā uz sola, kas atradās vagona priekšējā nodalījumā. Attēls arvien vairāk palielinājās, un viņi saplūda ar to. Normana balss attālinājās un kļuva arvien klusāka.

—           Tas ir šis pats vilciens, — viņš teica. — Aizmugurējā logā rūts ir ieplīsusi tāpat kā . ..

Livija jutās neizsakāmi laimīga. Viņa sacīja:

—    Es vēlētos, kaut mēs jau būtu Ņujorkā.

Viņš atbildēja:

—           Vēl atlikusi nepilna stunda, mīļā. — Tad viņš piebilda: — Es gribu tevi noskūpstīt. — Un viņš pieliecās, it kā gatavodamies to darīt.

—    Ne jau šeit! Ļaudis taču ,skatās, Norman!

Normans atvirzījās atpakaļ. Viņš teica: — Mums

labāk vajadzēja braukt ar taksometru.

—    No Bostonas līdz pat Ņujorkai?

—           Protams. Tas atmaksātos jau tāpēc vien, ka mēs varētu būt divatā.

Viņa iesmējās.

—          Tu izskaties mazliet komisks, kad centies tēlot dedzīgu mīlētāju.

—           Es nemaz netēloju. — Viņa balss pēkšņi kļuva dobjāka. — Saproti, ne jau tas ir galvenais, ka jāpagaida vēl stunda. Man ir tāda sajūta, it kā es gaidītu jau piecus gadus.

—    Man ari.

—           Kāpēc es tevi nesatiku agrāk? Tik daudz laika zaudēts veltīgi.

—    Nabaga Žoržeta, — Livija noteica un nopūtās.

Normans nepacietīgi sarosījās.

—           Neraizējies viņas dēļ, Livij! Mums nekad nebija īstas saskaņas. Viņa bija priecīga, ka varēja tikt no manis vaļā.

—           To es zinu. Tieši tāpēc es teicu: «Nabaga 2oTŽeta.» Man viņas žēl tāpēc, ka viņa neprata tevi pienācīgi novērtēt.

—           Nu, skaties tikai, ka tu pati to prastu, — viņš teica. — Tev mani jāvērtē ārkārtīgi augstu, bezgala augstu, pat vēl vairāk — mazākais uz pusi tik augstu, kā es vērtēju tevi.

—    Citādi arī mums būs jāšķiras?

—           Tas gan varētu notikt tikai pār manu līķi, — Normans attrauca.

Livija sacīja:

—           Cik savādi! Es visu laiku domāju, kas būtu, ja tu toreiz viesībās nebūtu aplējis mani ar kokteili. Tad tu nebūtu man sekojis otrā istabā, nebūtu runājis ar mani, un es neko neuzzinātu. Viss . .. viss būtu izvērties pavisam savādāk.

—           Muļķības. Beigu beigās tas pats vien būtu. Tādā gadījumā viss notiktu kādā citā reizē.

—           Interesanti, kā tad būtu, — Livija maigi sacīja.

Abu vilcienu klaudzoņa saplūda kopā. Ārā mirdzēja lielpilsētas ugunis, un visapkārt bija jūtama

Ņujorkas atmosfēra. Pasažieri bija piecēlušies kājās un vāca kopā savas mantas.

Vienīgi Livija nepiedalījās vispārējā rosībā, līdz Normans viņu sapurināja.

Viņa paskatījās uz vīru un teica: • — Galu galā tavā atjautības uzdevumā viss saskan.

—    Jā, — viņš atbildēja.

Viņa uzlika plaukstu uz Normana rokas.

—           Un tomēr tas nebija labi. Es rīkojos ļoti nepareizi. Es domāju — ja jau mēs reiz piederam viens otram, tad arī visos gadījumos, kādi vien varētu būt, mums jāpieder viens otram. Taču kāda mums daļa gar to, kas varētu būt. Pietiek ar to, kas ir. Vai tu saproti, ko es domāju?

Viņš pamāja ar galvu.

Livija turpināja:

—           Ir iespējami miljoniem kas būtu, ja… Negribu zināt, kas notiktu katrā no šiem gadījumiem. Es nekad vairs neteikšu; «Kas būtu, ja…»

Normans sacīja:

—           Izmet to no prāta, mīļā. Ņem savu cepuri! — Un viņš sniedzās pēc čemodāniem.

Pēkšņi Livija iesaucās:

—    Kur ir misters Ja?

Normans lēnām pagriezās pret tukšo sēdekli viņiem pretī. Abi vērīgi pārlūkoja arī pārējo vagona daļu.

—           Varbūt viņš pārgājis uz nākamo vagonu, — Normans noteica.

—           Kāpēc? Starp citu, tad viņš nebūtu atstājis savu cepuri. — Un viņa pieliecās, lai to paceltu.

Normans jautāja:

—    Kādu cepuri?

Livija sastinga, viņas pirksti taustījās tukšumā. Viņa iesaucās:

—           Tā bija šeit — es to gandrīz jau satvēru. — Tad viņa piecēlās un teica: — Ak, Norman, ja nu…

Normans uzlika pirkstu viņai uz lūpām.

—    Mīļā … Viņa atbildēja:

—           Atvaino! Ļauj, es palīdzēšu tev nest čemodānus.

Vilciens ienira tunelī zem Parka avēnijas, un riteņu klaboņa pārauga dārdoņā. 

Lino Aldani 

Vispārējs neprāts

Lino Aldani — itāliešu matemātiķis, matemātikas pasniedzējs Romas licejā. Viņš ir krājumā «Ceturtā dimensija» sakopoto un dažādos žurnālos publicēto zinātniski fantastisko stāstu, kā arī zinātniski fantastiskā garā stāsta «37 grādi»

Uz dēļu skatuves konvulsīvi raustījās Pelviss Dreslijs. Viņa balss bija sēcoša, aizlūzusi un brīžiem atgādināja histēriskus kliedzienus, brīžiem — vaimanas. Skatītāji sēdēja, elpu aizturējuši, un kā apburti lūkojās uz resnīti, kas trakā rokenrola ritmā locījās uz grīdas. Jaunietes skaļi raudāja. Viņu garie, uz galvvirsas «zirgastēs» sasietie mati plīvoja kā karogi vējā. Pēkšņi "mūzika aprāvās. Pēdējo reizi notrīsējušas gaisā, dziesmas skaņas izdzisa. Pelviss izmisīgi ievaidējās un apklusa. Skatītāji aplaudēja kā negudri. Kā viļņi zālē izslējās rokas, smagi šūpojās galvu jūra. Likās — vēl viens mirklis, un ložas, nespēdamas noturēt sajūsmā rēcošos skatītājus, iebruks parterā.

Sažņaudzis labajā rokā mikrofonu, Pelviss piecēlās. Pirmajās rindās sēdošās meitenes sāka mest uz skatuves puķes un vēdekļus, muskuļoti jaunekļi spilgti krāsainos svīteros aurodami metās pie kāpnītēm, un policistiem tikai ar lielām pūlēm izdevās atspiest viņus atpakaļ.

Dziedonis, nepamanīts ticis projām no mežonīgajiem pielūdzējiem, aktieru istabā steidzīgi pārģērbās. Viņš mēģināja aizmukt pa aizmugures durvīm, bet pūlis bija uzminējis viņa nodomu. Uz ietves viņu jau gaidīja, un pat divkārša policistu ķēde nespēja būt viņam par drošu aizsargu.

—    Lielais, nepārspējamais Pelvis! — kliedza meitenes.

Pelviss piesteidzās pie savas milzīgās, dzeltenās mašīnas. Tūliņ pat viņu ielenca žurnālisti un foto- reportieri.

—    Sinjor Dreslij! Sinjor Dreslij!

Spoži uzliesmoja zibspuldzes.

—    Pastāstiet par savu pēdējo turneju pa Austrāliju!

—   Vai tiesa, ka televīzija piedāvājusi jums divsimt tūkstošus dolāru par desmit minūšu ilgu uzstāšanos? Stāsta, ka jūs esot atteicies?

Te piesteidzās policistu palīgspēki un centās izklīdināt žurnālistus.

Pūlis spiedās virsū policistu ķēdei un pārrāva to. Trīsdesmit meičas uzklupa dziedonim. Desmitiem roku sagrāba viņu aiz svārkiem un krekla. Pēc mirkļa visas svārku pogas bija izrautas, tikpat veikli nozuda kabatlakatiņš un pildspalva. Kāds norāva viņam kaklasaiti un līdz ar drēbi izplēsa aproču pogas.

—    Pelvis, autogrāfu! — lūdzās un draudēja pielūdzējas.

Viņam pretī stiepās roku mežs, un katrā no tām bija rakstīšanai sagatavots lūpu zīmulis. Meitenes ielenca viņu, saspieda, un Pelviss minūtes desmit ar lūpu krāsu triepa uz blūzītēm lielus, sarkanus savus iniciāļus — P. D. Visuzticīgāko pielūdzēju niknums bija gandarīts.

Kārdinājums izrādījās pārāk liels: veiksmīgās pielūdzējas sasprindzināja visus spēkus, vēlreiz pārrāva ķēdi, un Pelviss no jauna atradās ielenkumā. Tagad jau simtiem blūzīšu pieprasīja autogrāfu. Policisti laida darbā gumijas stekus, taču pielūdzējas nespēja atturēt nekādas sāpes. Divpadsmit policistu tika notriekti gar zemi un nežēlīgi samīti. Pārējos kārtības sargus piespieda pie sienas un atbruņoja.

Un tad notika neparedzētais: kad ļaužu jūra teju teju draudēja aprīt slavenību, noskanēja sauss blīkšķis, it kā būtu pārplīsis gaisa balons, un rokenrola karalis pazuda savu apjukušo pielūdzēju acu priekšā.

Sinjors Kanjoti vēl.nebija beidzis savu runu, kad visi trīssimt četrdesmit parlamenta deputāti bija jau sadalījušies trīs naidīgās frakcijās un ieņēmuši vietas pie rakstāmgaldiem. Deputāts Kanjoti rupji nolamāja kreisos opozicionārus, un kā atbilde gaisā uzlidoja tintnīcas.

Iekaucās sirēna. Kārtības sargi steidza atbrīvot balkonus — cienījamiem deputātiem taču neklājās kauties, publikai redzot. Parlamenta ēkā gāja vaļā kauja. Policisti, kalpotāji un sargi paslēpās aiz durvīm un zem galdiem, gatavi doties palīgā, tiklīdz cīnītājiem izsīks munīcija.

Centristus, dabiski, apdraudēja kā labējie, tā kreisie, un bagātīgākās tintes devas saņēma tieši viņi.

Izmisumā viņi metās kur nu kurais. Sākās tuvcīņa, kurā katrs slānīja tuvāko kaimiņu, daudz neprātodams, vai tas pieder pie draudzīga vai naidīga grupējuma.

Veltīgi sapulces vadītājs izmisis šķindināja zvaniņu. Viņa plecu ķēra krēsla kāja, un viņš iestenējies sabruka uz grīdas.

Vienam no deputātiem sadursmes laikā pazuda zābaks. Kāds cits to tūliņ paķēra un laida darbā pret ienaidnieku. Šis briesmīgais ierocis radīja paniku un izretināja cīnītāju rindas. Tad centra deputāte, korpulenta dāma ar pensneju, norāva sev smailpa- pēža kurpi un zvetēja ar to pa apkārtstāvošo galvām.

Visniknāk plosījās deputāts Kanjoti — eksfašists, eksliberālis,- eksneofašists, eksradikālis, bet tagad — «mēreni labējo» partijas galva. No deguna viņam tecēja asinis, pār seju plūda tintes straumītes, bet viņš kā saniknots bifelis, aizsmakušā balsī rēcot, atkal un atkal devās uzbrukumā.

Kārtībnieki saprata, ka jāsāk tieši ar šo satracināto karotāju. Viņi ielenca to vienlaikus no visām pusēm, bet šai pašā mirklī deputāts Kanjoti nozuda. Noskanēja kluss blīkšķis, it kā būtu pārplīsis gaisa balons, un kareivīgi noskaņotais «mēreni labējo» līderis izgaisa tukšumā.

Bija brīnišķīga vasaras diena. Amilkārs Dorē, municipalitātes darbinieks, četrdesmit piecus gadus vecs, neprecējies, klīda pa Lunaparka alejām, apstādamies katrā vietā, kur notika kāda atrakcija. Ilgi viņš skatījās, kā resnule izpilda deju ar čūsku, apmeklēja «smieklu istabu» un «šausmu alu». Šodien bija viņa dzimšanas diena, un viņš jutās jauns un laimīgs. Izvizinājies ar telemobili un elibusu, viņš devās uz «amerikāņu kalniem».

Kad viņš izkāpa no vagonetes, kājas ļodzījās un kaklā juta nelabumu. Nē, viņa vecumā ir riskanti un muļķīgi laisties no «amerikāņu kalniem». Jābūt piesardzīgākam. Viņš apsēdās pie galdiņa atklātā terasē, no kurienes varēja vērot atrakciju «Lidojošie šķīvīši», un pasūtīja konjaku.

«Līdzko pāries nelabums, došos uz mājām,» viņš skumji nodomāja, malkojot konjaku. Virs galvas riņķoja četri mirdzoši alumīnija «lidojošie šķīvīši». Pie paviljona stāvēja gara rinda apmeklētāju, kuri vēlējās jo ātrāk ieņemt vietas apaļajos šķīvjos ar maziem iluminatoriem, ko veidoja divas lēcas, kas stipri samazināja visus apkārtējos priekšmetus. Skatoties šai «apgrieztajā binoklī», pasažierim radās iespaids, it kā viņš tiešām atrastos kosmosa kuģa kabīnē daudzu simtu kilometru augstumā.

Amilkārs novērsās no lidojošajiem šķīvīšiem. No šo mirdzošo šķīvīšu griešanās viņam kļuva vēl sliktāk. Viņš atpogāja krekla apkaklīti. Bet arī tas nelīdzēja. Tad viņš nolēma pastaigāties. Bet nespēja pat piecelties no krēsla. Plakstiņi kļuva smagi, viss ķermenis sastinga, ausīs nepanesami džinkstēja.

Piepeši Amilkārs atvēra acis. Viņš joprojām sēdēja uz krēsla, bet ne vairs Lunaparkā.

— Svētā dievmāte! — palūkojies apkārt, viņš iesaucās. Virs viņa bija milzīgs fosforescējoša metāla kupols. Pa labi sēdēja kāds cilvēks, kuram

piere bija notraipīta ar tinti, bet no deguna tecēja asinis. Pa kreisi sēdēja jauns vīrietis saplēstā apģērbā bez vienas pogas. Kaklā viņam kuļājās kaklasaites gabals, uz pieres nokarājās matu šķipsnas.

—    Klausieties, — teica Amilkārs, pakasīdams kaklu. — Kas tie par jokiem?

Jaunais cilvēks kaut ko noņurdēja, bet kaimiņš pa labi tikai paraustīja plecus.

Amilkārs aiz uztraukuma pat nosvīda. Viņš piecēlās un sāka aptaustīt kupola metāla sienu.

—    Veltīgi pūlaties, — teica deputāts Kanjoti. — Es jau izmēģinājos. Te nav nekā durvīm līdzīga.

Piepeši viņu acu priekšā iznira kinozvaigzne Liāna Lendsfīlda.

Viņai mugurā bija tikai naktskrekls ar mežģīnēm. «Zvaigzne» pārlaida apkārtējiem izbrīnētu skatienu, kaut ko nesaprotamu nomurmināja un, pavisam apjukusi, apklusa. Viņai līdzās parādījās visai dīvaina persona. Aplūkojot tuvāk, izrādījās, ka tas ir Šullers — Emilio Šullers, pazīstamais modelētājs. Viņam kājās bija īsas, melnas samta bikses un apzeltītas sandales, bet ap kaklu kā toreadoram bija aptīta sarkana zīda šalle. Visi desmit pirksti bija kā nosēti ar dārgakmeņiem rotātiem gredzeniem.

—    Vai es neguļu? — izdvesa Emilio Šullers.

Deputāts Kanjoti nikni pavērās viņā, kinozvaigznes skatiens pauda apbrīnu un neuzticību, bet Pelviss Dreslijs blenza kā sajēgu zaudējis.

Te zāles vidū, neganti dūcot, atvērās lūka, un no tās pacēlās sudraba cilindrs uz kristāla paliktņa. It kā glābiņu meklējot, visi pieci instinktīvi atkāpās līdz sienai. No cilindra izlidoja mirdzošs balons un sāka šūpoties kā medūza.

«Varu galvot, ka tā ir dzīva būtne,» nodomāja * Amilkārs.

—    Zemieši! — no balona atskanēja balss. — Zemes cilvēki! Klausieties mani uzmanīgi.

Taisnību sakot, no balona nekādas skaņas nenāca, bet visi pieci ļoti labi dzirdēja katru vārdu, pareizāk, — saprata tā nozīmi — noslēpumainais svešinieks bija telepāts.

—    Jūs atrodaties starpgalaktiskajā kuģī. Kuģis apriņķo jūsu trešo planētu. Kad mūsu zinātnieki būs vispusīgi izpētījuši jūsu smadzenes, mēs jūs dzīvus Sin neskartus nogādāsim atpakaļ uz Zemi. Kopš senseniem laikiem mēs pētām kosmosu, esam nodibinājuši sakarus ar tūkstošiem saprātīgu būtņu, izpratuši viņu paražas un domāšanas veidu. Bet jūsu domāšana mums joprojām paliek neatminēta mīkla. Jūsu izturēšanās, zemieši, ir pretrunā ar visiem loģikas likumiem, jūsu dvēselītes ir iedomības pilnas, jūsu smadzenēs stingri iesakņojies neprāts.

Deputāts Kanjoti, sažņaudzis rokas dūrēs, paspēra dažus soļus uz priekšu.

—   Ej tu, kropli! — viņš uzkliedza spīdošajam balonam. — Nokāp no sava pjedestāla, un es saskaitīšu tavas ribas, ja tikai tev tādas ir.

No balona izlauzās sīks zilas gaismas stars, un Kanjoti saņēma spēcīgu sitienu pa pieri. Drebēdams aiz bailēm, «mēreni labējo» līderis kā nopērts suns aizvilkās līdz sienai.

—    Tiešām, — viņu smadzenes uztvēra turpinājumu, — jūs esat rets izņēmums, iespējams pat, ka

savā ziņā vienīgā dabas kļūda. Mēs jau esam izpētījuši citus jūsu sugas īpatņus. Bet tagad pētām jūs. Pabeiguši pētījumus, mēs iedarbināsim atmiņu izdzēsēju, un, kad jūs atgriezīsieties uz Zemes, viss notikušais būs pilnīgi aizmirsts.

Emilio Šullers, galvenais modes noteicējs, nedroši pacēla divus pirkstus. Taču balons aizsteidzās viņam priekšā.

—    Bez liekiem jautājumiem. Mēs ļoti labi zinām, ka neviens no jums neuzskata sevi par vājprāti vai noziedznieku. Taču mūsu salīdzinošie starpga- laktiskie pētījumi liek domāt pavisam citādi. Jūs visi kā viens esat vājprātīgi. Un arī tu, Pelvis Dreslij, ar savu vienstīgas ģitāru, aizlūzušo balsi un konvulsijām, kuras var apskaust katrs epileptiķis. Un tu, Šuller, ar savām ērmotajām cepurēm, kas sajūsmina sievas, bet šausmina vīrus. Un tu, Liāna Lendsfīlda, ar savu vulgāro manieri atsegt krūtis, kas sajūsmina vīrus, bet šausmina sievas.

—    Atļaujiet! — iesaucās Amilkārs Dorē, no uztraukuma pacēlies pirkstgalos. — Godātais sinjor, jūs esat kļūdījies. Man ar notiekošo nav nekāda sakara. Es neesmu ne dziedonis, ne modes noteicējs, ne arī aktieris… Es… es esmu pats parastākais mazais cilvēciņš, un neviens mani nepazīst.

—   Tevi sauc Amilkārs Dorē, — teica balss. — Un tu esi tipisks trula pūļa pārstāvis, gatavs locīt ceļus nevarīga plānprātīga elka priekšā. Tieši tu, daudz nedomādams, devi iespēju nekauņam un neprašam Kanjoti, kas pašlaik atrodas tev blakus, piedalīties likumdošanā. Tu, Amilkār Dorē, esi vislielākais muļķis no visiem. Tieši par tevi visvairāk interesējas mūsu zinātnieki, un viņi centīsies izmantot radušos iespēju.

Amilkārs juta, ka tūliņ zaudēs prātu.

— Bet tagad atslābiniet muskuļus, — viņu smadzenēs atskanēja pavēloša balss. — Jūs pārņems letarģiskais miegs.

Pelviss Dreslijs tomēr pieņēma televīzijas kompānijas piedāvājumu. Taču viņš pieprasīja nevis divsimt, bet gan trīssimt tūkstošus dolāru. Kompānijas pārstāvis bez svārstīšanās piekrita — Dreslijs taču bija labākais vilinājums televīzijas skatītājiem.

Liāna Lendsfīlda jaunajā filmā izrādīja visiem savus kailos gurnus, un skatītāji sajūsmā rēca kā traki. Emilio Šullers radīja jaunu cepures modeli, kura bija gandrīz pusmetru augsta un metru plata — savdabīgs angāra un indiāņu vigvama hibrīds.

Sinjors Kanjoti parlamenta debatēs arvien biežāk laida darbā spēcīgāko argumentu — dūri un rupjus lamuvārdus, nešaubīdamies, ka tikai tā var pārliecināt savus politiskos pretiniekus.

Nu, bet Amilkārs Dorē? Ar viņu nebija tik vienkārši. Viņš, tāpat kā pārējie četri, tika nogādāts atpakaļ uz Zemes tai pašā vietā, no kurienes bija pacēlies augšā. Viņš attapās spoži apgaismotajā Lunaparkā.

Amilkārs izdzēra atlikušo konjaku un piecēlās. Viņam galvā drūzmējās neskaidras atmiņas un aizdomas. Ar vārdu sakot, viņš nejutās labi. Un pēkšņi viņš atcerējās balona vārdus: «Mēs iedarbināsim atmiņu izdzēsēju…» «Nu nē, svešplanētu kungi! Es gan atceros visu, pie tam līdz pēdējam sīkumam. Jums neizdevās izdzēst no atmiņas neko,»

Amilkārs nodomāja. «Bet varbūt man tas viss ir tikai rādījies. Pārāk ilgi es skatījos uz lidojošajiem šķīvīšiem, un, luk, fantāzija sāka darboties.»

Viņš ilgi stāvēja, šaubu mākts. (No Lunaparka viņš sen jau bija aizgājis un tagad atradās netālu no mājām.)

«Tātad no visiem pieciem es esmu tas lielākais kretīns?» viņš prātoja. «Tātad tam mirdzošajam balonam bijusi taisnība? Un kā gan ne! Cik reizes man ir gribējies sadot šiem demagogiem oratoriem pa kaklu, bet es tikai smaidīju un aplaudēju. Tāpat arī šim Pelvisam Dreslij am!»

Amilkārs juta, ka nekaitētu vēl iedzert konjaku. Viņš iegāja bārā un no jauna sajuta nelabumu. Četri jaunieši stāvēja kaktā pie atskaņotāja, no kura lauzās ārā Pelvisa Dreslija rēcieni. Pretējā kaktā sēdēja krunkaina vecene violetā kleitā. Viņas galvu rotāja milzīga cepure ar spalvām un dažādiem augļiem.

Pie sienas karājās noplēšamais kalendārs. Gandrīz līdz ceļgaliem kailā Liāna Lendsfīlda ar burvīgu smaidu aicināja klientus dzert tikai kokakolu.

Amilkārs neizturēja. Viņš norāva kalendāru un nometa to zemē, pēc tam paķēra no groza citronu un laida vecenei, notriecot viņas krāšņo cepuri. Pārsteigtā vecene sastinga ar atvērtu muti. Bet Amilkārs arī vēl tagad nelikās mierā. Viņš sagrāba metāla tabureti un no visa spēka trieca to pret atskaņotāja stikla vāku.

Atskanēja apdullinošs troksnis, un mūzika apklusa.

— Lūk, tā! — teica Amilkārs un lepni devās uz izeju. Bet pie durvīm kāds sagrāba viņu aiz apkak-

Ies. Viņš apgriezās, un šai pašā mirkli bāra saimnieks nokautēja viņu ar taisnu sitienu pa žokli. Divi oficianti ievilka viņu kaktā un nometa tur kā nevajadzīgu, vecu slotu. Ieradās policists.

—    Nu, uzpūt, nelieti! — viņš pavēlēja.

Starp citu, Amilkārs diezgan viegli tika cauri. Viņu notiesāja un ietupināja uz piecpadsmit diennaktīm par trakošanu sabiedriskā vietā.

—    Laime vēl, ka bārā nebija mana kaimiņa depu- tāja Kanjoti, — pie sevis noteica Amilkārs, kāpdams pār kameras slieksni. — Tad es būtu dabūjis vismaz divus trīs gadus. Un arī tad, tikai ņemot vērā vainu mīkstinošus apstākļus — kā nekā es taču balsoju par viņu!

Norberts Vīners 

Galva

Norberts Vīners ir visā pasaulē slavens zinātnieks — matemātiķis, filozofs, kibernētikas pamatlicējs. Padomju lasītājiem pazīstamas viņa grāmatas «Kibernētika un sabiedrība», «Radītājs un robots», autobiogrāfija «Es esmu matemātiķis» u. c. N. Vīners uzrakstījis arī divus zinātniski fantastiskus stāstus, no kuriem viens ievietots šajā krājumā

Galvas smadzenes ir dīvains orgāns. Smadzenes kontrolē visas ķermeņa sajūtas, taču, ja tām pieskaras vai tās operē, cilvēks to nejūt nemaz. Cits nomirst no neliela satricinājuma, bet citam var izdurt cauri galvai dzelzs stieni, un tikai galvaskausa deformācija liecinās, kas noticis. Pēdējā laikā ļoti izplatītas ir dažādas visneparastākās operācijas, kuru nolūks ir regulēt smadzeņu darbību ar dažāda kalibra adatu un elektrodu palīdzību, lai izārstētu vai arī padarītu mazāk bīstamu kādu no daudzajiem depresīvās vājprātības veidiem. Tā ir pretīga nodarbošanās, un es to. neciešu. Dažkārt šāda operācija nonāvē cilvēka sirdsapziņu un gandrīz arvien dīvaini iespaido viņa domāšanas procesu un garīgo līdzsvaru.

Tā, piemēram, kādā Čikāgas apdrošināšanas sabiedrībā reiz strādāja ļoti spējīgs aģents. Viņa vienīgais trūkums bija lielā izklaidība; neviens nekad nevarēja paredzēt, vai viņš dosies mājup, braucot lejup ar liftu vai izkāpjot pa desmitā stāva logu. Apdrošināšanas sabiedrība lūdza, lai viņš ļauj izoperēt sev nelielu smadzeņu gabaliņu pieres pusē, un viņš tam piekrita. Pēc tam Spējīgais aģents kļuva par Visspējīgāko. Tiesa kas tiesa, viņš bija visizveicīgākais aģents visā sabiedrības vēsturē. Lai apliecinātu viņam visas apdrošināšanas sabiedrības cieņu, viņu iecēla par viceprezidentu. Tomēr tika aizmirsts fakts, ka cilvēks, kuram operētas pieres smadzenes, nav sevišķi piemērots smalkiem un piesardzīgiem darījumiem. No reklāmas pārsviedies uz augstākajām finansu sfērām, viņš cieta lielu neveiksmi, un līdz ar viņu bankrotēja visa apdrošināšanas sabiedrība. Nē, es nu gan nevēlētos, lai kāds sabojātu manas iekšējās instalācijas shēmu.

Tas man atgādināja notikumu, par kuru es dzirdēju nesen. Es piederu pie nelielas zinātnieku grupas, kas reizi mēnesī sapulcējas kāda maza restorāna atsevišķā kabinetā. Mēs iegriežamies tur, lai it kā apspriestu kādu zinātnisku rakstu, taču patiesais iemesls fr interešu daudzpusība un neizmērojamais pļāpīgums, kas piemīt visai mūsu kompānijai. Mūsu vidū nav vietas tādiem, kas vienmēr rīkojas pēc etiķetes. Mēs izsmeļam cits citu bez žēlastības, un, ja jums tas nav pa prātam, tad, lūdzu, — durvis vienmēr ir vaļā. Es pats esmu pa pusei matemātiķis, pa pusei inženieris, bet turpat vai lielākā daļa 110 mums ir mediķi. Lai dievs apžēlojas par oficiantēm, kad medicīnas speciālisti sāk runāt pilnīgi brīvi! Es negribētu apgalvot, ka no elektriskajām spuldzēm šķiltos zilas ugunis un gaisu pildītu sēra smaka, taču būtībā kaut kas tamlīdzīgs notiek.

Votermens ir mūsu sabiedrības dvēsele. Viņš ir galvenais ārsts valsts trako mājā, kas atrodas kādas piecdesmit jūdzes no pilsētas, un atgādina laipnu un turīgu delikatešu veikala īpašnieku. Viņš ir mazs, resns, ar valzirga ūsām, un viņam pilnīgi trūkst tādas īpašības kā iedomība. Votermenam parasti ir līdzi kāds neveiksminieks, par kuru viņš rūpējas. Šoreiz viņš ieradās kopā ar garu slimīga izskata vīrieti, kura uzvārdu es nesadzirdēju. Man radās iespaids, ka viņš ir ārsts, taču, nokļuvis mūsu sabiedrībā, viņš brīžiem sāka visai dīvaini stomīties, kas ir raksturīgi ģeologiem vai inženieriem, kuri ilgu laiku bijuši tālu no civilizētās pasaules un mitinājušies kaut kur Korejas kalnos vai Borne^o džungļos. Šādi cilvēki neprot vairs rast tuvību ar citiem sabiedrības locekļiem, turklāt viņi ir ārkārtīgi kautrīgi un pārāk kritiski vērtē sevi. Dažam labam no šiem puišiem ir nācies darīt šo to tādu, par ko ikviens civilizēts cilvēks sevi bargi nosodītu, un tas atstājis pēdas viņu dvēselē uz visu mūžu.

Es nezinu, kā tas īsti gadījās, ka saruna novirzījās uz pieres smadzeņu lobotomiju [1] . laikam viens no inženieriem iejautājās par iespējām palīdzēt kādam viņa attālam radiniekam, kas bija garīgi slims. Katram no klātesošajiem bija savas domas šajā jautājumā. Daži aizstāvēja lobotomiju, bet vairākums — arī neiroķirurgi — negribēja pat runāt par to.

Tad mēs sākām apspriest citu tematu — ko mūsdienās automobiļa katastrofa var nodarīt bērna smadzenēm. Saruna nebija diezcik izsmalcināta, kā jau tas ārstu aprindās mēdz būt. Iedegās strīdi, un man šķiet, ka neviens vairs nepievērsa uzmanību nevienam citam kā vienīgi savam sarunas partnerim. Pēkšņi atskanēja neliels būkšķis. Mēs palūkojāmies apkārt un ieraudzījām, ka Votermena draugs bez samaņas guļ uz grīdas. Viņa piere bija aprasojusi ar sviedriem. Votermens nometās uz ceļiem pie sava drauga un pataustīja viņa pulsu.

— Nedomāju, ka tas ir kaut kas nopietns, — Votermens sacīja. — Viņš ir mans pacients, taču ļoti saprātīgs, un es cerēju, ka mūsu sabiedrībā viņš mazliet izklaidēsies. Viņu moka amnēzija, un mēs nezinām viņa īsto uzvārdu. Man nevajadzēja riskēt un vest viņu sev līdzi uz šejieni. Palīdziet iznest viņu ārā! Šī atgadījuma dēļ nevajag pārtraukt sarunas.

Votermens piezvanīja uz savu slimnīcu un izsauca ātrās palīdzības mašīnu, kamēr divi vai trīs no mūsu mediķiem uzmeklēja restorāna īpašnieku. Viņš ļoti uztraucās par notikušo, taču atļāva ienest samaņu zaudējušo cilvēku kādā nomaļā telpā un noguldīt uz kušetes. Mūsu pacients sāka pamazām atgūt samaņu. Bija skaidri redzams, ka viņš ir ārkārtīgi uzbudināts un apjucis. Viņš runāja pavisam nesakarīgi. Varēja saprast vienīgi atsevišķus vārdus: «gangsteri», «mazais Pauls», «Marta» un «avārija». Vārdi veidoja teikumus, taču viņš izrunāja tos tik klusu, ka mēs neko nesapratām.

Votermens aizgāja uz garderobi un atnesa savu ārsta somu. Viņš iedeva slimniekam kaut kādas nomierinošas zāles; man liekas, tas bija barbiturāts. Zāles uz brīdi nomierināja mūsu slimnieku; taču šādu līdzekļu iedarbību nevar jau nekad īsti paredzēt. Drīz vien pacients atvēra acis. Viņa murmināšana kļuva skaļāka un saprotamāka. Vārdi tagad veidoja sakarīgus teikumus.

Votermens ir pietiekami apķērīgs ārsts un prot izmantot jebkuru izdevīgu situāciju.

— Tagad man radusies izdevība, — viņš sacīja. — Viņš ir sācis runāt. Pirms apmēram sešām nedēļām kāds policists atrada viņu pavārtē. Policija nosūtīja viņu pie mums. Viņš pat neatceras savu uzvārdu. Mēs zinām, ka viņš bijis ārsts, un nav grūti uzminēt, ka viņš ilgāku laiku ir bijis pilnīgi ruinēts. Līdz pat šai dienai viņš atkal no jauna krājis spēkus, un mēs negribējām ar nemitīgiem jautājumiem aizkavēt viņa izārstēšanos. Lai nu kā, bet tagad, kad mēs laikam esam panākuši to, ka viņš sācis runāt, pamēģināsim!

Bija ļoti aizraujoši vērot, kā cilvēkam atgriežas zudusī atmiņa. Votermens ir lielisks sava aroda speciālists, un tāpēc ar lielu baudu varēja klausīties, kā viņš uzdod jautājumus. Jaunatgūtā personība atplauka mūsu acu priekšā gluži tāpat, kā ūdens virspusē parādās noslīkuša cilvēka seja, kad slīkoni ar ķekšiem izvelk no dzelmes. Es biju klāt šajā sarunā, taču neesmu neko atzīmējis, bet Votermens visu precīzi pierakstīja savā melnajā bloknotā. Sekojošā saruna ir pārrakstīta no viņa piezīmēm.

Jautājums. Kā jūs sauc?

Atbilde. Mani sauc Arturs Kouls.

Jautājums. Jūs esat ārsts, vai ne?

Atbilde. Jā.

Jautājums. Kādu medicīnas skolu jūs esat beidzis?

Atbilde. Centrālo Rietumu medicīnas koledžu Čikāgā. 1926. gadā. j

Jautājums. Kur jūs praktizējāties pēc koledžas beigšanas?

Atbilde. Es biju ķirurga asistents Čikāgas labdarības iestāžu uzturētajā Ķirurģisko un terapeitisko slimību slimnīcā. Jūs droši vien zināt, kur šī slimnīca atrodas, — Sautendas nomalē.

Es tikai visai neskaidri atcerējos šo Čikāgas Ķirurģisko un terapeitisko slimību slimnīcu, kuru uztur labdarības iestādes. Tā bija apkvēpusi, netīra sarkaniļ ķieģeļu ēka tajā drūmo, posta piemeklēto ielu ellē, kur Sautenda robežojas ar Vestendu.

Jautājums. Ķirurga asistents? Tas ir interesanti. Vai jūs specializējāties kādā īpašā ķirurģijas nozarē?

Atbilde. Jā, protams, divus gadus izdarīju visdažādākās operācijas, kādas vien man uzdeva, taču es vienmēr esmu vēlējies kļūt par neiroķirurgu. Ko es sacīju? Es baidos, ka runāju ļoti nesakarīgi. Pavisam aizmirsu, ka esmu bijis neiroķirurgs.

Jautājums. Ak tā, jūs bijāt neiroķirurgs? Ko jūs darījāt pēc tam, kad jūsu prakse šajā slimnīcā bija beigusies?

Atbilde. Es atceros garus noslēgtus gaiteņus un aizrežģotus logus. Kā šo iestādi sauca? Tā droši vien bija psihiatriskā slimnīca. Ak, jā, tagad es atceros. Meri… Meri… Meriditas apgabala psihiatriskā slimnīca. Tas ir Ilinoisas štatā, vai ne?

Jautājums. Man šķiet, ka tā ir. Vai jūs neatceraties, kā sauca pilsētu?

Atbilde. Bakminstera. Nē, tā nebija Bakminstera. Nu es atceros, tā bija Leominstera.

Jautājums. Jā, gluži pareizi, šī slimnīca atrodas Leominsterā. Cik jums bija gadu, kad sākāt tur strādāt?

Atbilde. Apmēram trīsdesmit.

Jautājums. Vai jūs atceraties, kurā gadā tas bija?

Atbilde. Tas bija 1931. gadā.

Jautājums. Vai jūs devāties uz turieni viens?

Atbilde. Es ierados tur kopā ar savu sievu. Esmu preoējies, vai nav tiesa? Kas noticis ar manu sievu? Viņa ir šeit, vai ne? Ak mans dievs! Marta… Marta!

Viņa balss kļuva arvien skaļāka un beigās izskanēja spalgā, nesamanīgā kliedzienā. Votermens sacīja:

— Diemžēl vajadzēs izmēģināt mazliet lielāku zāļu devu. Es centīšos sagatavot visminimālāko daudzumu. Negribu zaudēt iespēju uzzināt par viņu kaut ko vairāk.

Tiklīdz zāles iedarbojās, pacients sāka pamazām nomierināties. Taču kādu brītiņu, likās, viņš vēl bija tik apjucis, ka nevarēja neko pateikt. Tad viņš atkal sāka atgūt apziņu un Votermens atsāka nopratināšanu.

Jautājums. Jums jāpalīdz mums, lai mēs savukārt varētu palīdzēt jums. Sakopojiet savas domas. Cik ilgi jūs jau bijāt precējies, kad devāties uz Leo- minsteru?

Atbilde. Nepilnus divus gadus. Marta strādāja par māsu Čikāgas labdarības slimnīcā. Viņu sauca par Martu Sorensonu. Cik atceros, tad viņa ir dzimusi Minesotā. Viņas tēvs audzēja kviešus, un viņam piederēja ferma kaut kur pie Ziemeļdakotas robežas. Mēs aizbraucām uz turieni nosvinēt kāzas.

Jautājums. Vai jums ir bērni?

Atbilde. Jā, viens dēls — Pauls. Tagad es visu atceros.

Viņš iespieda galvu rokās un sāka raudāt. Raustīdamies nevaldāmās elsās, viņš nesamanīgi kliedza:

—   Kur ir Pauls? Kur ir Pauls?

Bija ļoti neērti noraudzīties tik lielās bēdās.

Votermens stāvēja pie Koula kušetes galvgaļa. Es biju pieradis redzēt viņu vienmēr kā mūsu kompānijas dvēseli — līksmu, asprātīgu, arvien ar kādu nerātnu anekdoti padomā. Nekad vēl nebiju .iepazinis Votermenu kā ārstu. Viņa izturēšanās bija apvaldīta un iedvesa cieņu un viņa balss nomieri- nošāka par jebkuru sāpes remdējošu līdzekli. Viņš bija pats Eskulaps — dziedniecības dievs.

Jautājums. Nomierinieties, doktor Koul. Mēs gribam jums palīdzēt, bet vienīgi jūs pats varat dot mums padomu, kā to izdarīt. Pastāstiet kaut ko par apgabala slimnīcu. Vai jūs tajā dzīvojāt?

Atbilde. Dažus mēnešus. Pēc tam mēs nopirkām vecu fermera māju apmēram vienu jūdzi no slimnīcas. Marta domāja savest to kārtībā, taču es neloloju nekādas cerības, ka mēs spēsim izrakties cauri visiem šiem krāmu un netīrumu kalniem. Martā prata pat cūkkūti padarīt mājīgu. Pagaidiet! Es atceros, ka garām mūsu mājām gāja federālā šoseja.

Saķēris galvu, Kouls iekrita ar seju spilvenā, viņa pleci raustījās.

—    Bremzes, — viņš elsoja. — Es dzirdu, kā tās kauc. Avārija! Mašīna apgāzusies. Uz ceļa asinis … uz ceļa asinis! Es redzēju to un tomēr neko nespēju līdzēt.

Votermens pamāja, lai mēs klusējam. Mani ļoti nomāca tas, ka esmu spiests būt par liecinieku brīdī, kad svešs cilvēks tik klaji pauž savas ciešanas. Pamazām viņš pārstāja elsot. Votermens atkal atsāka iztaujāšanu.

— Nepūlieties atcerēties visu kopumā, — viņš sacīja. — Atļaujiet man labāk uzdot 'jums jautājumus. Tā jums būs daudz vieglāk. Nu, pamēģināsim. Kas tā Gudera bija par vietu?

Atbilde. Pilsētiņa, viens no lauku centriem, kādus parasti mēdz celt prērijā tāpat uz labu laimi. Tā bija domāta apkārtnes fermeru vajadzībām, taču tajā bija arī fabrika.

Jautājums. Fabrika … Kāda fabrika? Ko tā rožaia?

Atbilde. To es nekad īsti skaidri neesmu zinājis. Nevienam pilsētiņas iedzīvotāju vārdam taču nevar ticēt. Jūs jau zināt, kādas tenkas mēdz izplatīt tamlīdzīgos nostūros.

Jautājums. Ko tad tur tenkoja?

Atbilde. Vieni sacīja, ka tur atrodas dzērienu kontrabandistu miteklis, bet citi, ka tajā gatavo narkotiskos līdzekļus. Lai riu būtu kā būdams, bet man šī fabrika nepatika.

Jautājums. Kāpēc?

Atbilde. Tā bija zema, apdrupusi betona ēka, kas saglabājusies vēl no pirmā pasaules kara gadiem. Kādu dienu es pastaigādamies devos uz to pusi. Man visu laiku likās, ka mani kāds novēro, tāpēc es neiedrošinājos pieiet tai klāt pārāk tuvu. Laukums apkārt fabrikai bija aizaudzis ar milzīgām nezālēm, un to apjoza grāvji, kas līdz pusei bija piepildīti ar zaļu, .sastāvējušos ūdeni. Turpat mētājās arī daudz vecu sadauzītu automobiļu un pamestu lauksaimniecības mašīnu daļas. Likās, ka nedēļām neviens neieiet šajā fabrikā, taču reizēm, kad sāka jau krēslot, mēs redzējām, ka pie tās piebrauc milzīga automašīna.

Jautājums. Kāda tipa automašīna?

Atbilde. Tā atgādināja modernu limuzīnu, bet bija tikpat spēcīga kā kravas automašīna… un cilvēks pie stūres …

Jautājums. Kad jūs redzējāt šo cilvēku?

Atbilde. Tad, kad šī automašīna joņoja pa mūsu šoseju ar apmēram astoņdesmit jūdžu lielu ātrumu, tieši pirms… Ak dievs! Es redzēju, ka mana mašīna izjūk kā samirkusi papīra laiviņa un pārlido pāri ceļam. Viņi abi bija manā mašīnā. Mans Pauls … mana Marta … mans nabaga mazais Pauls.

Kouls atkal sāka runāt nesakarīgi; viss viņa ķermenis raustījās. Kaut ko tamlīdzīgu esmu redzējis, vienīgi vērodams izmēģinājuma dzīvnieku uz operācijas galda. Votermens atkal iedeva savam pacientam zāles, nezinu, nomierinošas vai uzbudinošas, un Kouls pamazām kļuva rāmāks.

Jautājums. Pastāstiet man par cilvēku limuzīnā.

Atbilde. Garš un resns, labi ģērbies. Sārta rēta šķērsoja viņa vaigu no acs kaktiņa līdz mutei.

Jautājums. Vai neatceraties, kā viņu sauca?

Atbilde. Man šķiet, Makaluzo. Bet viņu nekad nesauca īstajā vārdā. Pilsētiņas iedzīvotāji neko daudz nerunāja par viņu, bet, ja to darīja, tad dēvēja viņu par Galvu.

Jautājums. Vai viņš bija tas, kas nodarbojās ar narkotisko vielu ražošanu?

Atbilde. Man tā šķiet, bet kāds no maniem draugiem stāstīja, ka viņš esot arī liela vēriena banku aplaupītājs. Viņu raksturoja kā sevišķi rūdītu noziedznieku. Policija jau sen viņu novēroja, taču

neprata savākt nekādus pierādījumus, kas dotu iemeslu viņu aizturēt.

Jautājums. Kas notika pēc avārijas?

Pacients gribēja atbildēt, taču nespēja izteikt ne vārda. Ārsts klusēdams gaidīja, līdz viņš atkal saņēmās. Kouls runāja ar pūlēm, it kā izgrūzdams vārdus caur zobiem.

Atbilde. Manai sievai bija lauzts mugurkauls. No šī brīža līdz pat savai nāves dienai viņa nespēja paspert ne soli. Mans dēls bija atsities pret priekšējo sēdekli, un viņam bija ielauzta pieres kaula kreisā puse. Kad es aplūkoju viņa galvaskausu, tas bija plakans, pilnīgi zaudējis normālo izskatu. Mans kolēģis slimnīcā bija labs ārsts un izglāba zēna dzīvību. Tas ir, panāca to, lai viņš varētu turpināt dzīvi kā akls, kurls, paralizēts, bet citādi veselīgs miesas gabals. Ņemot vērā kopšanu, kas zēnam tagad būs īpašajā iestādē, viņš droši vien pārdzīvos dažu labu veselu bērnu. Jūs zināt, ko tas nozīmē. Kopšana, kāda nav nevienam valsts patversmē, un nauda … nauda … nauda. Vai arī man visu mūžu būtu jādzīvo, ik dienas redzot šīs šausmas savā acu priekšā. Ak dievs! Nevar būt, ka tas viss ir patiesība. Tas nav patiesība.

Jautājums. Vai tad jums nemaz nemēģināja atlīdzināt zaudējumus? Protams, es nedomāju, ka viņi tiešām varētu par visu atlīdzināt, bet jums taču vajadzēja daudz naudas, lai aprūpētu sievu un dēlu.

Atbilde. Jā, viņi piedāvāja man atlīdzību. Dažas dienas pēc avārijas man piezvanīja kāds vietējais advokāts Pītersons. Viņš pilsētiņā bija ieguvis visai veikla jurista slavu. Pītersons gribēja uzzināt, kas ir mans advokāts, lai tad varētu stāties ar viņu sakaros. Man bija labas attiecības ar Epšteinu, kas slimnīcā kārtoja juridiskos jautājumus, un es nosaucu Pītersonam viņa uzvārdu. Epšteins ieteica man neiet pie telefona un izvairīties no tikšanās ar Pītersonu tikmēr, kamēr Epšteinam radīsies izdevība parunāt ar mani divatā.

Jautājums. Un kas notika pēc tam?

Atbilde. Epšteins atnāca pie manis, un es vaicāju, kāpēc viņš ir tik piesardzīgs. Juriskonsults atbildēja, ka Pītersons esot ļoti tuvās attiecībās ar Maka- luzo un turklāt vēl kārtojot viņa legālās veikalu lietas. Epšteins man pastāstīja arī šo to par Galvas sakariem un ciešajām saitēm ar apgabala varas orgāniem. Likās, ka uzsākt kaut ko pret viņu ir pilnīgi neiespējami. Kamēr Epšteins sarunājās ar mani, ieradās Pītersons. Viņam bija mazas, elegantas ūsiņas un melnā lentītē pakārts pensnejs, ģērbies viņš bija vizītsvārkos. Man viņš nemaz nepatika, taču jāatzīst, ka viņa manieres bija ļoti izsmalcinātas.

Jautājums. Viņš jums piedāvāja naudu, vai ne?

Atbilde. Viņš mums nenosauca to cilvēku, kura intereses viņš pārstāv, un neuzņēmās nekādu atbildību par notikušo. Pītersons piedāvāja man čeku par 30 000 dolāriem un prasīja, lai es atsakos no jebkādām pretenzijām. Viņa mēle bija varen lokana, un es nespēju atteikties no šīs naudas. Es būtu to pieņēmis, ja Epšteins nebūtu viņam pateicis, ka mēs varam parakstīties tikai par čeku vismaz 50 000 dolāru vērtībā, jo paredzami ļoti lieli un ilgstoši maksājumi par slimnīcu. Pītersons atbildēja, ka tas nav iespējams, bet es biju pietiekami apdomīgs, lai klusētu. Beigu beigās Pītersons bija ar mieru vienoties par 50 000 dolāriem, un Epšteins ieteica man pieņemt šo piedāvājumu.

Jautājums. Tātad šī atlīdzība jūs droši vien finansiāli apmierināja. Kas notika pēc tam?

Atbilde. Paula labā mēs neko vairs nespējām darīt. Zēns varēja ēst un bija pietiekami vesels, lai dzīvotu, bet viņš vairs nebija mans bērns. Viņam vajadzēja gulēt gultā, un viņš bija akls, kurls un paralizēts. Mēs nemanījām viņā nekādas saprāta pazīmes. Mums izdevās ievietot viņu vienā no tām nedaudzajām iestādēm, kas domātas šāda veida invalīdiem, taču viņš gandrīz nemaz vairs neatgādināja cilvēcisku būtni un nebija nekādas nozīmes viņu regulāri apmeklēt.

Jautājums. Un kas notika ar jūsu sievu?

Atbilde. Viņu ievietoja Štata centrālajā slimnīcā, kas atradās apmēram divdesmit jūdžu attālumā no mūsu pilsētiņas. Sākumā viņai klājās gluži labi, un es pat domāju uzbūvēt viņai speciāli projektētu māju ar vairākām jumta slīpnēm un īpaši iekārtotu virtuvi. Taču viņas nieres jau ilgāku laiku pirms tam nebija diezcik veselas, un šis orgāns vienmēr ir sevišķi vārīgs tiem, kas slimo ar paraplēģiju [2] . martas veselība strauji pasliktinājās. Pēc trim mēnešiem viņai sākās urēmiskā koma, un viņa nekad vairs neatvēra acis. Sieva nomira vēlā rudenī, taču, pateicoties maniem kolēģiem, kas strādāja šajā slimnīcā un bija ļoti laipni pret mani, mēs pēdējās dienas gandrīz visu laiku bijām kopā. Bēres notika viņas dzimtajā pusē Minesotā. Mans sievastēvs, vecs zviedru zemnieks ar skarbu raksturu, gandrīz visu laiku klusēja, taču es redzēju, ka bēdas viņu pilnīgi satriekušas.

Jautājums. Man šķiet, jūs nekas vairs nesaistīja ar Leominsteru. Vai jūs tomēr tur atgriezāties?

Atbilde. Jā, es to darīju. Vilciens no Rietumiem piestāja šajā stacijā desmitos vakarā. Es ievēroju divus visai aizdomīga izskata tipus klaiņojam apkārt pa staciju, un likās, ka tie gaida mani. Viens no viņiem bija dūšīgs sešas pēdas garš bokseris ar lauztu degunu. Otrs bija kalsns vidēja auguma vīrietis ar krunkainu, dzeltenīgu seju. Viņš bija ģērbies cieši piegulošā mētelī, uzmaucis cepuri uz acīm un turēja rokas kabatās. Brašais kauslis pielavījās man klāt no sāniem un sacīja aizsmakušā astmatiķa balsī: «Tev būs darbiņš. Mūsu priekšnieks ir ievainots.» «Priekšnieks?» es vaicāju. «Vai es viņu pazīstu?» «Noteikti,» brašais bokseris sēca. «Kurš gan viņu nepazīst? Tu arī pazīsti. Viņu sauc par Galvu. Mēs braucām gluži pieklājīgā ātrumā (nebija vairāk par astoņdesmit), kad uz ceļa pēkšņi uznāca govs. Nu, un tad govs pārvērtās par bifšteku un automašīna par lūžņu čupu. Mašīna apsviedās apkārt trīs reizes. Galva atsitās pret vējstiklu, un mums nemaz vairs nepatīk viņa izskats. Mēs esam sava ceļa gājēji un darījām darbu, gar kuru citiem nav nekādas daļas, tāpēc nevaram vest Galvu uz slimnīcu. Tagad tev būs darbiņš, ko tu proti. Mēs tevi pazīstam, un runā, ka tu esi zellis, kas strādā uz ef-ef. Liekas, tu mums noderēsi. Un, ja arī ne, tad citas izejas mums tik un tā nav. Nāc līdz!»

Es paskaidroju, ka man būtu jāaiziet uz slimnīcu pēc ārsta somas. «Veco zēn,» mani uzrunāja cieši piegulošais mētelis, «esi prātīgs un dari, ko tev liek. Nāc līdz!» Tad viņš pievērsās otrajam tipam un noskaldīja: «Stiprais, tu pļāpā pārāk daudz.»

Tuvumā nebija neviena cilvēka, ko es varētu pasaukt palīgā, un arī veikali bija jau slēgti. Man ļoti nepatika situācija, kurā biju nokļuvis, taču man atlika vienīgi iet viņiem līdzi. Viņi nobrauca kādas pusotras jūdzes, un mēs bijām nokļuvuši pie fabrikas betona ēkas nezālēm aizaugušajā klajumā. Tūlīt kāds iebrēcās: «Ei, jūs, nosauciet paroli!»

Stiprais nomurmināja kaut ko tādu, kas acīmredzot apmierināja jautātāju. Tad viņi satvēra mani aiz elkoņiem un iegrūda kantorī. Tā kā fabrikā visapkārt biju redzējis tikai kailas dēļu sienas un izsistus logus, tad šī telpa ar savu mājīgo, pat eleganto iekārtojumu mani visai pārsteidza. Viņi grūda mani tik stipri, ka man aizķērās kāja aiz sliekšņa un es nokritu. Kad atkal piecēlos, es pamanīju, ka telpā atrodas arī vēl divi citi cilvēki. Viens no tiem bija Pītersons. Viņš palīdzēja man piecelties. Otrs subjekts, kas bija ģērbies brūnā tvīda uzvalkā, atgādināja enerģisku komersantu. Es vēl līdz šai dienai neesmu uzzinājis viņa vārdu, bet man likās, ka tieši viņš ir tas, kas pārstāv Galvas intereses lielos komerciālos darījumos. Pītersons man sacīja: «Es atvainojos, ka bijām spiesti izturēties pret jums ne gluži tā, kā pienāktos, taču mēs neatrodamies tādā stāvoklī, lai varētu ievērot īpašas pieklājības normas. Mēs negribam nodarīt jums neko ļaunu, bet jums jāsaprot, ka jums jāizturas prātīgi. Misters Makaluzo ir tikko kā cietis avārijā, un nebūtu visai apdomīgi vest viņu uz slimnīcu. Mēs paļaujamies uz jūsu palīdzību, un es apsolu, ka jums par to kārtīgi samaksās.»

«Un ja nu es atsakos?» Es vērīgi ielūkojos viņu sejās, un asinis manās dzīslās sastinga.

«Tādā gadījumā, mister Koul, mēs būsim spiesti rīkoties, lai pasargātu sevi no nepatikšanām. Jūs esat inteliģents cilvēks, tāpēc esmu pārliecināts, ka sapratīsiet, kāda būs šī rīcība.»

Es brīdi vilcinājos, un tad man kļuva skaidrs, kas jādara. «Labi, es operēšu. Kur atrodas cietušais?» Viņi atvēra durvis uz blakus telpu, kas bija iekārtota vēl greznāk nekā tā, kurā mani ieveda vispirms. Makaluzo sēdēja mīkstā ādas krēslā, viņa galva bija atgāzta atpakaļ un pārkārusies pāri spilvenam. Seja bija nedabiski tumši pieplūduši ar asinīm un rēta saskatāma vēl labāk nekā tad, kad es viņu redzēju pirmoreiz. Mute bija vaļā. Viņš elpoja smagi, pie kreisās nāss bija piekaltušas asinis, kas, likās, vēl pirms pāris minūtēm bija tecējušas ar joni. Viņa piere bija aptīta ar tīru dvieli. «Misters Makaluzo devās kārtot kādu ļoti "slepenu darījumu,» paskaidroja brūnajā tvīda uzvalkā ģērbtais. «Viņa mašīna uzdrāzās virsū govij. Viņš ietriecās vējstiklā. Gan mums, gan arī jums, varu teikt, rastos visai lielas nepatikšanas, ja kāds uzzinātu kaut ko par viņa stāvokli.»

Es atraisīju apsēju. Makaluzo acis stingi raudzījās tukšumā. Zīlītes bija paplašinātas nevienādi. Es sāku aptaustīt viņa pieri. Tā bija zaudējusi savu normālo formu un atgādināja zirga saspertu arbūzu. Līdzko pieskāros galvaskausam, Pītersons paliecās uz priekšu; brūnajā tvīda uzvalkā ģērbtais tikmēr pētīja savus nagus un pēkšņi pielēca kājās, kad no- knakšķēja Makaluzo pieres kauls, kuru es taustīju. Nebija nekādu šaubu, ka ielauzts kreisais pieres kauls. Pabeidzis pacienta apskati, es sacīju brūnajā tvīda uzvalkā ģērbtajam, ka nepieciešama tūlītēja operācija un man vajadzētu aizbraukt pēc instrumentiem.

«Par to neraizējieties,» viņš atbildēja. «Mēs esam parūpējušies par visu, kas vajadzīgs.»

Viņš pasniedza man ārsta somu ar zeltītiem iniciāļiem Dž. M., kas bija piestiprināti tieši zem roktura.

«Vai tā nav doktora Makola soma?» es jautāju.

«Iespējams,» otrs zellis atbildēja, «bet tā nav jūsu darīšana. Cik nedrošas gan ir automašīnu atslēgas!»

Es uzreiz jutos labāk, kad uzzināju, ka manā rīcībā ir doktora Makola soma. Viņa operēšanas paņēmieni gan daļēji atšķiras no manējiem, taču es katrā ziņā varēšu strādāt ar augstvērtīgiem instrumentiem. Tur bija viss, kas nepieciešams: trepāns, elevatori, elektriskais zāģis, nātrija amitāls, novo- kaīns un spirts.

«Vai jums izdosies?» mans jaunais paziņa jautāja.

«Jā,» es atbildēju, cerēdams, ka izdosies. Jutos mierīgs un drošs.

Es palūkojos apkārt, vai tur nebūtu atrodams kāds kastrolis, kur uzvārīt ūdeni, daži dvieļi un līdzens galds, uz kura izdarīt operāciju. Mistera Makaluzo uzticības persona tūlīt noprata, ko es vēlos.

«Jūs varat izmantot rakstāmgaldu,» viņš sacīja. «Galva neuztrauksies, ja uz tā paliks daži traipi. Ūdens tualetes telpā jau ir uzvārīts, un veļas glabātavā mums dvieļu ir papilnam. Kjūpids strādāja par slimnieku kopēju valsts slimnīcā, kamēr vēl nebija aizraidījis uz viņpasauli kādu pacientu. Nekas, nekas, Kjūpid,» viņš piebilda. «Doktora klātbūtnē var runāt atklāti.»

Tātad kāds te tomēr zināja, kā jāsagatavojas operācijai. Ķirurga uzsvārču vietā sadabūja pāri tīru darba virsvalku. Es uzvilku vienu no tiem un Kjū- pids otru. Mēs noguldījām Makaluzo uz muguras.

Es sāku rīkoties. Mani neviens netraucēja, un es vispirms noskuvu pacientam galvu un apmazgāju to ar spirtu. Pēc tam iešļircināju novokaīnu. Tiklīdz tas bija iedarbojies, es izdarīju dziļāku audu lokālo anestēziju apkārt sašķaidītajam pieres kaulam. Es negribēju pielietot vispārējo anestēziju, tāpēc ka bija ļoti svarīgi novērot, kā pacients atgūs apziņu pēc tam, kad būs mazinājies spiediens uz smadzenēm. Tad es pārgriezu galvaskausa ādu un dzirdēju, kā nočirkst trepāns, ieurbdamies kaulā.

Man jāatzīst, ka Kjūpids bija labs ķirurga asistents. Viņš zināja, kurā brīdī uz marles spilventiņa jāpasniedz asinis apturoši žņaugi, un, likās, prata novērtēt visu, ko es daru. Patiesību sakot, pat šajos neparastajos apstākļos tas man glaimoja.

Laikam gan visnepatīkamākais brīdis šādā operācijā ir tad, kad izzāģētais kaula gabaliņš atdalās no galvaskausa. Tad noteikti jāaptur asins tecēšana no smadzeņu plēves — smadzeņu celofāna apvalka. Es redzēju, ka Makaluzo pamazām atgūst samaņu, un dzirdēju, kā viņa elpas vilcieni kļūst mierīgāki un vienmērīgāki. Viņš atvēra acis. Viņa redzokļi tagad vairs stingi nevērās tukšumā, un lūpas sāka veidot vārdus.

«Kur es atrodos?» Makaluzo jautāja. «Kas noticis?»

«Neuztraucieties, Galva,» viņa uzticības persona sacīja. «Jūs esat cietis avārijā. Taču jūs atrodaties drošās rokās. Doktors Kouls rūpējas par jums.»

«Kouls,» viņš teica. «Nesen man ar viņu bija šis tas kārtojams. Viņš ir lāga zēns. Vai es varu ar viņu parunāties?»

«Tepat es esmu,» sacīju cik vien varēdams mierīgi. «Kas jums man sakāms?»

«Es ļoti nožēloju to iepriekšējo avāriju. Jūs toreiz izturējāties, kā īstam vīram pieklājas. Bet kas bijis, tas bijis. Ceru, ka jūs mani kārtīgi salāpīsiet.»

Man šķiet, ja viņš nebūtu tik rupjā veidā atvēris manu brūci, atgādinādams lielo zaudējumu, viss būtu noritējis citādāk. Tagad es nolēmu rīkoties. Es mēģināju apspiest savas emocijas un saglabāt ārēju mieru, taču jutu, ka kļūstu bāls kā krīts, un, kad sāku mierināt Galvu un iestāstīt viņam, ka es šajā gadījumā darbojos ar vislielāko rūpību un izmantoju visu savu prasmi un zināšanas, Kjūpids pagriezās un palūkojās manī ar tādu skatienu, kas man nemaz nepatika.

«Mēs vēl turpinām,» es sacīju. «Kamēr es neesmu pabeidzis operāciju un novācis instrumentus, izturieties pavisam mierīgi.»

Es zināju, kas man jādara, un, šķiet, nekad nebiju strādājis tik izveicīgi. Biju nolēmis nokārtot savus rēķinus ar misteru Makaluzo reizi par visām reizēm.

Pēkšņi Kjūpids iebrēcās: «Ei, dakter, ko jūs darāt? Man liekas, te kaut kas nav kārtībā.»

Es mierīgi sacīju: «Es operēju un arī atbildu par visu.» Jutu, ka esmu stāvokļa noteicējs.

Otrs zellis, kas veda mani mašīnā un bakstīja mani ar revolveri, neizņēmis to no kabatas, pagriezās pret Makaluzo un sacīja: «Galva, Kjūpids atkal vārsta savas žaunas.» Viss pacienta galvaskauss bija ievīstīts apsējos, izņemot nelielo laukumiņu, kuru es operēju, taču viņš bija pie pilnas apziņas. Tāda bija mana metode smadzeņu operācijās. Tā ir drošāk, turklāt smadzeņu virsējā kārta ir nejūtīga.

«Viss kārtībā,» Makaluzo teica. «Kouls ir mans draugs. Neļaujiet Kjūpidam traucēt operāciju. Viņš pārāk daudz pļāpā.»

Es biju beidzis tīrīt brūci, taču, pirms novietoju atpakaļ kaula gabaliņu, kuru biju izņēmis ar tre- pānu, vēl bija jāizdara īpaša operācija.

«Nu skatieties taču,» Kjūpids iesaucās. «Viņš .. .»

Vīrietis, kas visu laiku bija turējis rokas kabatās, iesita Kjūpidam pa galvu ar revolvera spalu. «Aizver savas nolādētās žaunas!» viņš uzbrēca. Kjūpids gulēja bezsamaņā uz grīdas, un no auss viņam sāka plūst asinis. Droši vien viņam bija galvaskausa lūzums, bet šie man neatļāva palīdzēt viņam. Es pat nezinu, vai viņš ir vēl dzīvs vai jau miris. Ejot uz vannas istabu, lai nomazgātos, man bija jākāpj pāri viņam. Kad atgriezos, brūnajā uzvalkā ģērbtais mani gaidīja. «Te būs 50 000 dolāru,» viņš sacīja. «Ceru, jūs sapratīsiet, ka Leominsterā palikt vairs nevarat. Ja mēs jūs vēl kādreiz sastapsim šajā rajonā, tad ziniet, ka ilgi dzīvot jums vairs nebūs lemts. Mēs palīdzēsim jums pārcelties uz piekrasti, tur jūs varēsiet atkal strādāt, tikai ar citu vārdu. Neaizmirstiet to, citādi…»

Es neko neatbildēju. Šī nauda man nekādu prieku nesagādāja. Itin nekādu. Šajā brīdī Galva nomurmināja caur apsējiem: «Dodiet, puiši, viņam simts tūkstošus. Es jūtos labi.»

Es paskaidroju viņiem, kā Makaluzo jākopj, un paņēmu piedāvāto naudu: deviņdesmit deviņas jaunas, spīdīgas tūkstoš dolāru banknotes un vienu tūkstoti — piecdesmit dolāru un simts dolāru zīmēs. Viņi iedeva man biļeti braucienam uz Sanfrancisko. Stiprais tajā pašā naktī aizveda mani uz Čikāgas lidostu. Viņš atstājās no manis tikai tad, kad biju iekāpis lidmašīnā, kas devās tiešā reisā uz Sanfrancisko. Apsēdies lidmašīnā savā vietā, es ieliku saņemto naudu lielajā aploksnē, kuru atradu priekšējā sēdekļa aizmugurē, un atstāju sev tikai dažus dolārus pašām neatliekamākajām vajadzībām. Es uzrakstīju uz aploksnes apgabala slimnīcas adresi un palūdzu stjuarti to nosūtīt. Tagad man šajā pasaulē vairs nebija ne parādu, ne naudas, ne draugu. Tas likās neticami. Es varēju braukt, kurp vien vēlos, un tomēr man nebija, kurp braukt. Mani pārklāja auksti sviedri, un man šķita, it kā es būtu pa pusei miris un jau atrastos kapā. Tas ir apmēram viss, ko es atceros. Saglabājušās tikai neskaidras atmiņas par gariem nogurdinošiem ceļo- ' jumiem cauri džungļiem, par preču stacijām un braucieniem preču vagonos. Kā nokļuvu doktora Votermena aizgādībā, to es neatminos. Kā stāstīja, kādā pavārtē mani esot aizturējis policists, domādams, ka esmu piedzēries.

Koula balss bija kļuvusi arvien klusāka, jo iedarbojās nomierinošās zāles un iestājās miers, kas viņam bija tik ļoti nepieciešams. Viņš aizvēra acis un iegrima dziļā miegā.

Es vaicāju Votermenam:

—    Vai jūs ticat šīm pasakām?

—    Nezinu, ko lai atbildu, .— Votermens sacīja. — Šis cilvēks patiešām pārcietis elles mokas, bet viņa stāstā nebija arī nekā tāda, kas nevarētu būt bagātas iztēles radīts. Es ne visai labi saprotu, ko viņš izdarījis Galvai pirms brūces aizšūšanas. Neesmu dzirdējis, ka, reponējot lauztu kaulu, būtu jāņem vērā kādi īpaši nosacījumi. Varbūt jums ir kāda nojausma?

—    Tiešām nevaru iedomāties, — es atbildēju. — Kouls būtu varējis nogalināt Makaluzo bez kādas vilcināšanās, tomēr viņš to nedarīja. Patiešām nezinu, ko viņš bija izdomājis.

Mēs dzirdējām tālumā iekaucamies sirēnu, kuras skaņa arvien pieauga, un pēc dažām minūtēm piebrauca no Valsts slimnīcas atsūtītā ātrās palīdzības mašīna. Ienāca divi jauni, enerģiski sanitāri un baltā uzsvārcī tērpies ārsts. Viņi pacēla Koulu, novietoja uz nestuvēm un iznesa ārā.

Votermens bija noguris, tāpēc nolēma kādu brīdi vēl pasēdēt kopā ar mums un pēc tam braukt uz slimnīcu ar savu personīgo automašīnu. Mēs klusēdami smēķējām.

—       Man liekas, viņam kaut kas izkrita, — sacīja Votermens. — Tas taču ir kabatas portfelis, vai ne?

Tajā atradās dažas monētas un kaut kādi nieciņi, kurus Kouls bija savācis, ārstēdamies slimnīcā.

—   Pagaidiet, — Votermens teica. — Man liekas, es pazīstu šādus kabatas portfeļus. Tur iekšā ir slepens nodalījums. Iedodiet man to.

Viņš paņēma kabatas portfeli un, nedaudz padarbojies ar to, izgrieza iekšpusi uz āru.

—    Jā, redzat, te ir slepenais nodalījums. Paskatīsimies, kas tajā iekšā.

Nodalījumā bija vienīgi divus gadus veca Čikāgas laikraksta izgriezums. Informācija sākās tā:

GALVAS BANDA SAGRAUTA

PLUTORIJAS BANKAS APLAUPĪŠANA CIETUSI NEVEIKSMI

SIMTS TŪKSTOŠI DOLĀRU ATGRIEZUŠIES KASĒ

Tālāk bija pastāstīts, kā Makaluzo un viņa rokaspuiši mēģinājuši aplaupīt banku. Šis mēģinājums smagi izgāzies. Bankas ierēdņi bijuši daudz izmanīgāki par laupītājiem un apšaudīšanās laikā ātri vien tos pieveikuši. Gangsterus, kuriem palaimējies dzīviem aizšmaukt no bankas, vajātāji panākuši pie dzelzceļa sliedēm, kur tiem atkāpšanās ceļu aizšķērsojis preču ātrvilciens. Līdz ar to nav palicis vairs neviens, kas varētu pastāstīt par savām laupītāja gaitām. Aprakstot šo notikumu, laikraksts īpaši uzsvēra to, ka Galva bijis plaši pazīstams kā ļoti uzmanīgs bandīts, kas vienmēr rūpīgi plānojis savas operācijas, un šī bijusi pirmā reize, kad viņš nav ievērojis viselementārāko piesardzību.

Votermens ievilka no savas pīpes pamatīgu dūmu un pēc tam lēni izpūta dūmus gaisā. Es biju galīgi apmulsis.

—    Nesaprotu, — es sacīju. — Tur nav nekādas īstas jēgas. Kā jums šķiet, — kas īsti bija noticis?

—    Es nezinu, — viņš atbildēja, — bet varu iedomāties. Operācijas gaitā Kouls bija atsedzis Makaluzo pieres rajona smadzenes. Lai tās pārgrieztu jeb izdarītu tā saucamo dziļo frontālo lobotomiju, viņam bijušas nepieciešamas tikai dažas sekundes. Rezultātā Makaluzo acīmredzot saglabājis saprātu, taču kļuvis pilnīgi nespējīgs izstrādāt plānus, kuru realizēšanai nepieciešama apdomība un piesardzība.

Es ievilku dūmu no sava cigāra.

—    Tas nav iepriecinošs stāsts, — es sacīju, — bet operācija gan katrā ziņā bijusi ļoti sekmīga.

Čaridlers Deviss  

Klaiņošana augstakaja līmenī

Čāndlers Deviss — amerikāņu zinātnieks, matemātikas zinātņu doktors, žurnāla «Mathematical Reviews» redaktors, vairāku zinātniski fantastisku stāstu autors.

Dž. Alberts Larū nervozēja, — bet ne bez iemesla. Bija pienākusi viņa lielā diena. Cerībā nomierināties viņš pavērās plecīgā vīrā ar zemu balsi, kurš flegmātiski sēdēja viņam blakus svilpjošajā metro vagonā, un arī atrada, ko meklējis.

Cilvēks, kura pusē atradās tāds vīrs kā Kelvins Bursma, vienkārši nevarēja nenomierināties.

Alberts rāmi, bet noteikti sacīja:

—    Man prātā ir tikai viena doma.

Bursma vēlīgi noliecās pie viņa.

—    Un tā būtu?

—    e oksidāze! — izsaucās Alberts.

Kels Bursma uzsita viņam uz pleca un atbildēja kā treneris, kas dod bokserim pēdējos padomus:

—           Vienīgā doma, kurai jāvalda jūsu smadzenēs, ir — kā izreklamēt e oksidāzi. Ja Korporācija netiks ieinteresēta šajā lietā, neko nevarēs uzsākt, bet, ja ir darīšana ar Korporācijas vadītājiem, tas nozīmē, ka ir darīšana ar lietpratējiem.

Larū, šūpodamies līdzi vagonam, pārdomāja dzirdēto.

—    Bet mēs taču pārdodam kaut ko tiešām svarīgu, — viņš sadūšojies iebilda.

Larū trīs gadus bija pētījis e oksidāzi. Bursma savukārt bija ar šo lietu saistīts tikai tādēļ, ka viņš bija kāda Larū laboranta svainis, kādas plastmasu firmas direktora vietnieks sagādes lietās un… vienīgais komersants, kuru Larū pazina.

Un tomēr šodien, šajā izšķirošajā dienā, Kels Bursma no viņiem abiem bija vienīgais lietpratējs. Veicinātājs. Cilvēks no cietsirdīgās praktiskās pasaules ārpus klusajām universitātes laboratorijām — no pasaules, kura iedvesa šausmas Dž. Albertam Larū.

Kels bija pats miera iemiesojums.

—     e oksidāze patiešām ir svarīga. Un vienīgi tāpēc mēs arī varam cerēt.

Metro vilciens gari un skaļi nosvilpās un pēc tam spalgi nošņācās. Viņi bija atbraukuši. Dž. Albertam Larū uzmācās ļauna priekšnojauta. «Te nu tas ir!» viņš sevī noteica. Viņi iejuka pasažieru straumē, kas plūda no vagona uz greznu eskalatoru.

—    Jā, Albert, — dārdināja Kels, abiem blakus slīdot augšup. — Mums ir kaut kas ļoti vērtīgs — ja vien izdotos piekļūt priekšniecībai, piemēram, apgabala direktoram. Ziniet, Albert, ja izdosies, jūs varat kļūt vadītāja vietnieks pašā Korporācijā!

—    O, pateicos! Bet es, protams, piedāvājumu noraidītu — es gribu teikt, ka mana uzticība zinātniskajam darbam… — Alberts bija satraukts.

—    Bet es, protams, parūpētos par šo lietas pusi jūsu labā, — Bursma mierinoši sacīja. — Nu, Albert, esam klāt.

Eskalators nogādāja viņus saulainā laukumā starp divdesmitstāvu namiem. To šķērsoja apžilbinoši zaļa aleja, kas veda uz Korporācijas apgabala pārvaldes ēku. Alberts izjuta godbijīgas bailes. Tā bija tiešām iespaidīga būve — tai bija tikai trīs stāvi, bet tā aizņēma veselu kvartālu.

Kels godbijīgi norūca:

—    Uzbūvēt kaut ko tādu uz paša dārgākā zemes gabala Detroitā — vai jūs saprotat, ko tas nozīmē, Albert? Varu! Varu un prasmi tirgoties! Lūk, ar ko jums ir darīšana, ielaižoties veikala lietās ar Korporāciju!

Eka bija Lielo Ezeru apgabala centrs, un tās arhitektūra bija atbilstoši monumentāla: Alberts, šā diženuma iespaidots, kaut ko nomurmināja. Kels bija vienisprātis.

—    Lielisks stils, — viņš svinīgi sacīja.

Stikla durvis visā ēkas augstumā klusi atvērās, tikko Alberta roka tām pieskārās. Tieši priekšā, vēsā vestibila otrā pusē, bija redzamas citas tikpat augstas stikla durvis — Korporācijas lielo sasniegumu demonstrēšanas vitrīna. Noslēpumainajā krēslā mīksti ņirbēja uguntiņas. Spīdoši burti veidoja vārdus «Progresa muzejs».

Vairākas apmeklētāju ģimenes sajūsminātas klaiņoja starp eksponātiem, tīksminoties par augstāko komercijas māku, kādu sasniegusi cilvēce.

Alberts automātiski sāka iet šajā virzienā. Kels satvēra viņu pie rokas.

—    Šeit., Albert. Gaitenis pa labi.

—    A! īiet… man šķiet, jūs teicāt, ka neesot varējuši vienoties par pieņemšanas laiku un tāpēc mums jādodas pa to pašu ceļu, kur pārējai publikai.

Protams, «publika» bija tie sajūsminātie klaiņo- tāji, kas nāca pa greznajām stikla durvīm.

—    Nu, protams, tieši tā mēs arī darām. Bet es nedomāja šo publiku.

—    A!

Acīmredzot muzejs bija paredzēts tikai pūlim. Alberts, atskatījies atpakaļ, padevīgi sekoja Kelam uz šķietami neuzkrītošām durvīm vestibila galā. «Iesācēja slepenais ceļš pie varenajiem,» viņš dziļā godbijībā nodomāja.

Bet tad viņš ievēroja trīs vai četrus jaunus cilvēkus, kas nupat bija ienākuši ēkā, arī nogriežamies uz to pašu pusi.

Uzgaidāmā telpa. Bet tā nelika vilties: acīmredzot Kels bija norādījis īsto ceļu. Viņi bija nonākuši augstākajās aprindās. Lai gan telpa bija liela, tomēr tā atgādināja svētnīcu.

Alberts nekad nebija redzējis tādus krēslus. Visi divdesmit pieci (vai aptuveni tik daudz) vīrieši un sievietes, kas bija atnākuši pirms viņiem, bija ģērbušies daudz labāk par Albertu. Turpretī Kela dzel- tenbrūnais viengabala vilnas uzvalks, kas elkoņos un ceļos bija moderni vaļīgs, varēja sacensties ar jebkuru citu. Alberts ar to lepojās.

Viņš sēdēja un nervozi grozījās. Kels basā pacietīgi atgādināja, ka nervozēšana viņiem var dārgi maksāt, un vēlreiz atkārtoja, kas viņiem sakāms. Albertam bija jāuzdodas par augu metabolisma profesoru; tā gan, kā Kels ar nožēlu atzina, nebija nekāda spīdošā rekomendācija, bet tas bija vienīgais, ko Alberts varēja notēlot. Komerciālā puse viņam bija jāuztic Kelam; pēdējais bija nolēmis rīkoties atbilstoši savam stāvoklim, kāds nu tas reiz bija, — kā zinātnieks. Tātad viņš būs viņš pats. No tā, cik veiksmīgi Alberts notēlos savu lomu, iespējams, atkarīgs daudz kas, lai gan galvenā atbildība, kā Kels uzsvēra, gūlās uz viņu.

Kamēr Kels runāja, Alberts nervozēja un vēroja uzgaidāmo telpu. Greznie krēsli, lai gan izkārtoti asimetriski, tomēr bija vērsti pret vienu sienu ar trim neizteiksmīgām durvīm. Laiku pa laikam parādījās kalpotājs un pavadīja kādu no gaidītājiem pa vienām no tām. Kalpotāji bija livrejās tērpti jauni cilvēki ar gludi sasukātiem melniem matiem. Un beidzot viens no tiem pienāca arī pie viņiem un aicināja iekšā, zemu paklanoties, nozibinot acis un atmetot galvu, drīzāk atgādinot dejotāju nekā sulaini.

Alberts sekoja Kelam.

—    Vai tas būtu jaunākais administrators? Vai varbūt personiskais sekretārs? Vai…

Bet Kels nelikās dzirdam.

Alberts kopā ar Kelu iegāja pa durvīm un ieraudzīja skaistāko meiteni pasaulē.

Viņš nespēja to uzlūkot, nekādā ziņā ne. Viņa bija pārāk skaista. Un tomēr viņš ļoti labi zināja, kāda viņa ir. Garā viņš redzēja spīdošus matu viļņus krītam pār kailiem pleciem un burvīgi skaistu, bezkaislīgu seju. Meitenes ķermeni viņš pat neiz- tēlojās — tas bija neiedomājami.

Meitene sēdēja pie rakstāmgalda un vērās viņos.

Kels ieņēma valdonīgu pozu, sakrustojis rokas uz krūtīm.

—    Mēs esam ieradušies zinātniskā lietā, — viņš augstprātīgi iesāka. — Korporācija par šo jautājumu nav informēta, un tas attiecas uz dažām ziemeļu kolonijām.

Meitene nesteidzoties pierakstīja kaut ko nelielā, plānā blokņotiņā. Vienaldzīgā melodiskā balsī viņa pajautāja:

—    Jūsu uzvārds un vārds?

—    Kelvins Bursma.

Meitenes piemiegtās acis pievērsās Albertam. Viņš acumirklī zaudēja valodu. Viņš visiem dvēseles spēkiem centās neskatīties uz meiteni.

Kels skanīgi sacīja:

—           Tas ir Dž. Alberts Larū, profesors, augu me- tabolisma speciālists.

Viņš to pateica tā, ka Alberts sāka gandrīz vai lepoties ar savu vārdu.

Skaistākā meitene pasaulē maigi nočukstēja:

—           Izejiet pa šīm durvīm un tālāk pa koridoru uz mistera Blika kabinetu. Viņš jūs gaidīs.

Tieši šo brīdi Alberts izvēlējās, lai pamēģinātu paskatīties uz meiteni. Un viņa pasmaidija\ Alberts, cietis pilnīgu sakāvi, metās pie durvīm. Viņš jutās pateicīgs, ka viņa to nebija darījusi agrāk! Kels, kā jau vairāk pieredzējis un ar augstāku stāvokli dzīvē, atļāvās vēl brīdi uzkavēties, atspiesties pret rakstāmgaldu un paglūnēt uz meiteni.

Un tomēr, kad abi izgāja gaitenī, arī viņš mirka vienos sviedros.

Alberts uzmanīgi ieteicās:

—    Viņa taču nav no administrācijas, vai ne?

—           Nē, — Kels mazliet nicīgi atteica. — Viņa ir parasta aģentūras sekretāre, kas gan cits? Protams, universitātē jūs diez vai esat tādu redzējis, ja nu vienīgi Korporācijas pārstāvja vai rektora kabinetā.

Alberts ne vienu, ne otru nebija pat tuvumā redzējis.

—    Viņai nekas liels nav jādara, — Kels turpināja, — tikai jāatstāj iespaids uz apmeklētājiem un, protams, jārūpējas par to, lai šeit neiekļūtu nepiederīgi.

Alberts vilcinoties ieteicās:

—    Viņa tiešām bija iespaidīga.

—    Protams, viņa ir iespaidīga, — Kels piekrita. — Ja iedomājas, kādas aģentūrā ir algu likmes, un padomā, ka katrs vienkāršās tautas pārstāvis, kas ierodas Apgabala pārvaldē veikala darīšanās, redz šādu aģentūras paraugsekretāri, tad kļūst skaidrs, ka ir darīšana ar varu, Albert.

Albertam iešāvās prātā kāda doma. Viņš sadūšojās un vaicāja:

—    Varbūt vajadzēja labāk paņemt šo aģentūras paraugsekretāri līdzi?

Kels blenza viņā.

—    Lai viņa cauru dienu staigātu kopā ar mums? Tas nav iespējams, Albert! Tas maksātu vesela gada algu.

Alberts dedzīgi sacīja:

—    Bet tieši tas būtu jauki, Kel! Redzi, man ir gados jauna māsīca, kuru es, tiesa, nu jau labu laiku neesmu redzējis, bet viņa izturēja konkursu uz vietu aģentūrā, un es droši vien būtu viņu pierunājis…

Viņš sastomījās. Bursma šķita esam sašutis.

—    Albert, piedodiet, bet, ja jūsu māsīca ierastos jebkurā no kabinetiem izkrāsojusies, viņai par to būtu jāiekasē maksa pēc aģentūras likmēm, citādi viņu izsviestu no turienes un viņa vēl paliktu aģentūrai parādā. Paraugsekretāre to nekādā gadījumā nedarītu, — viņš mierinot nobeidza.

Misters Bliks līdzinājās vairāk zinātniekam nekā komersantam, un viņa rakstāmgalds atgādināja nelielu laboratoriju. Pie labās rokas bija ierīkots komplicēts komutators, kas bija izliekts tā, lai varētu viegli sasniegt jebkuru tā daļu. Vairums slēdžu ar krāsainiem rokturiem bija sakārtoti rindās. Misters Bliks ar galvas mājienu norādīja Kelam uz krēslu un pārlaida pirkstus trim slēdžiem. Viņam pie galvas piestiprinātajām austiņām un mikrofonam arī bija vairāki slēdži, un labā roka trīcēja blakus neredzēti sarežģītam stenotipam.

Misters Bliks kaut ko pusbalsī pateica mikrofonā, un viņa roka gandrīz nemanāmi sāka ņirbēt virs aparāta.

— Esiet sveicināts, mister Bursma, — viņš sacīja, nospiezdams pēdējo slēdzi, bet nenoņemdams austiņas. — Lūdzu, neņemiet ļaunā manas dīvainības, bet tā man ir vieglāk strādāt.

Viņa balss bija noteikta, skanīga un pārliecinoša.

Kels atkal uzņēmās iniciatīvu. Viņš sāka ar noslīpētu komplimentu mistera Blika slēdžu baterijai un pēc tam nepiespiesti pārgāja uz vēl izmeklētākām uzslavām. Alberts apmulsis atskārta, ka tās attiecas uz viņu.

Apmēram minūti vēlāk Alberts secināja, ka pati saruna nav ne tuvu tik interesanta kā pārtraukumi. Misters Bliks laiku pa laikam atvainojoties ātri pacēla rādītājpirkstu, rīkojās ar slēdžiem, klausījās ar austiņām, čukstēja mikrofonā un neticami veikli un bez trokšņa operēja ar stenotipu. Uz viņa sejas mainījās gaismas atspīdumi, un Alberts noprata, ka rakstāmgalda virsmā iemontētas daudzas dažādu krāsu signāllampiņas un vismaz viens televīzijas ekrāns. Tikko pārtraukums beidzās, mistera Blika nevainojamā dikcija un patīkamā balss atgādināja Kelam, pie kā viņš palicis. Alberts bija satriekts.

Kela runas plūdi nobeidzās ar dedzīgu aicinājumu misteram Blikam ievērot, cik svarīgi finansiālā ziņā Korporācijai ir tas, ko viņam tūlīt pavēstīs. Pēc tam viņš pagriezās pret Albertu — tiesa, mazliet negaidīti.

—    Man prātā ir tikai viena doma, — Alberts, tik negaidot pārsteigts, stostījās, — e oksidāze. Es esmu pārliecināts, ka Korporācija sapratīs, cik sva- rīgi…

—    Acumirkli, profesor Larū, — mistera Blika rāmā profesionāļa balss pārtrauca. — Jums tas būs jāpaskaidro man. Man nav ne tās izglītības, nedz arī tā prāta, kas jums, zinātniekiem. Paskaidrojiet vienkāršiem vārdiem — kas ir e oksidāze?

Viņš burvīgi pasmaidīja.

—    Ak, neuztraucieties, — Alberts steidzīgi izgrūda. — Arī daudzi mani kolēģi par to nav dzirdējuši.

Tā bija tikai puspatiesība. Visi viņa kolēģi, ar kuriem Alberts satikās universitātē parastā darba mēnesī, protams, bija dzirdējuši par e oksidāzi — no paša Alberta.

—    Tas ir ferments, kuru satur daudzi augi, bet kas atklāts tikai nesen. Redziet, daudzas no pēdējos desmit gados izaudzētajām laboratorijas sugām nav spējušas veidot parasto oksidāzi — a oksidāzi — un tomēr diezgan dīvainā kārtā dažas no šīm sugām ir saglabājušās. Tas tāpēc, ka eksistē virkne

radniecīgu savienojumu, no kuriem izdalītas |3, y, 6 un e oksidāzes. Betu un epsilonu ir izdevies sintezēt.

Misters Bliks neizpratnē sagrozījās krēslā. Alberts steidza stāstīt tālāk, lai viņš redzētu, cik tas viss ir vienkārši.

—           Es esmu pētījis reakcijas, kādas notiek vairākās Triticum sugās un kurās e oksidāze ir katalizators. Gluži nejauši es atklāju, ka neviena no šīm sugām pati neveido šo fermentu. Apbrīnojami, vai ne? Visu e oksidāzi šie augi iegūst no sēnītes Puccinia triticina, kas tos inficē. Tas, protams, izskaidro Hinšova grupas neveiksmi — viņiem neizdevās iegūt dzīvotspējīgu Triticum kaci pēc . ..

Misters Bliks atkal burvīgi pasmaidīja.

—           Bet profesor Larū, jums būs jāpaskaidro, ko tas nozīmē. Man saprotamā valodā, skaidrs?

Kels augstprātīgi noducināja:

—           Tas var nozīmēt glābiņu Korporācijas triju bagātāko koloniju ekonomikai.

«Diezgan dramatiski,» nodomāja Alberts.

Misters Bliks atzinīgi sacīja:

—          Ļoti labi. Ļoti labi. Pastāstiet sīkāk. Uz kurām kolonijām tas attiecas un kāpēc?

Viņa labā roka iztaisnojās un nepacietīgi pieskārās stenotipam.

Alberts, šādas glaimojošas uzmanības parādīšanas uzmundrināts, turpināja:

—           Rietumlapzeme Eiropā, Lielslāvija un Čercila šajā kontinentā. Tās visas ir Korporācijas kolonijas, kas nesen pievērsušās kviešu audzēšanai, sevišķi

Triticum witti, un, kā esmu dzirdējis, augsne tur ir ārkārtīgi auglīga.

—    Kas ir Tritikums Viti?

Alberts satriekts pacietīgi izskaidroja:

—    Triticum witti ir viena no jaunākajām kviešu šķirnēm, kuras augšanu ietekmē 8 oksidāze. Un, ja šo kviešu sēnīti Puccinia triticina atzīs par kaitīgu, tie tiks apmigloti. Līdz ar to šajās kolonijās var aiziet bojā visa gada kviešu raža.

—    Var aiziet bojā, — misters Bliks pārsteigts atkārtoja. Viņa rādītājpirksts līdzīgi diriģenta ziz- lim apklusināja Albertu; abas rokas sāka ņirbēt virs svirām un taustiņiem, un viņš atkal kaut ko murmināja mikrofonā.

«Vēl viens pārtraukums,» nodomāja Alberts. Viņš izjuta dziļu godbijību pret neapšaubāmi svarīgajām darīšanām, kuras kārtoja misters Bliks, un tomēr viņš bija arī mazliet noraizējies. Viņš pēkšņi saprata, ka viņam tiešām ir iemesls būt pašpaļāvīgam, — e oksidāze arī bija ļoti svarīga lieta. Šajās trīs kolonijās bija ieguldīts vairāk par piecsimt miljoniem dolāru un, bez šaubām, ne mazums dzīvā spēka.

Galu galā tomēr izrādījās, ka šis pārtraukums veltīts tieši Rietumlapzemei, Lielslāvijai un Cerčilai. Misters Bliks beidza rīkoties ar komutatoru un apsveica abus apmeklētājus:

—    Mister Bursma, ir pieņemts lēmums iecelt jūsu jautājumā pilnvaroto!

Un viņš sirsnīgi pasmaidīja.

Tagad Alberts varēja triumfēt.

Viņš nezināja, kas ir pilnvarotais, bet Blika izturēšanās liecināja, ka viņam parādīts nepieredzēts gods. Viņam pat apreiba galva, iedomājoties visu šo grezno ēku, visus kalpotājus, sekretāres un administratorus noliecot galvas viņa priekšā, kā tam, spriežot pēc mistera Blika izturēšanās, vajadzētu būt.

Uz mistera Blika rakstāmgalda uzliesmoja un nodzisa sarkana spuldzīte. Pievērsdamies tai, viņš teica:

—    Atvainojiet, džentlmeņi!

«Protams,» Alberts viņam domās piedeva, «jums jāstrādā.» Viņš pačukstēja Kelam:

—    Nu ko, šķiet, mums veicas tīri labi.

—    Ko? Ak, jā, ļoti labi, — Kels tāpat čukstus atbildēja. — Pagaidām.

—    Pagaidām? Vai misters Bliks nesaprot, kas par lietu? Mums tagad atliek tikai paskaidrot viņam yisu to sīkāk.

—    Ai, nē, Albert! Es esmu pārliecināts, ka viņš nevar pieņemt galīgo lēmumu. Viņam būs jāsūta mūs pie kādas augstākas amatpersonas.

—    Pie augstākas? Kāpēc? Vai mums būs vēlreiz viss jāskaidro no gala?

Kels pagriezās savā krēslā, lai varētu sačukstēties ar Albertu neuzkrītošāk.

—    Albert, tāda mēroga uzņēmums kā Korporācija nevar izskatīt katru neprātīgu priekšlikumu, ko tai iesniedz. Te jābūt noteiktai kārtībai. Pašlaik augu metabolisma nodaļai šeit nav sakaru (varbūt mēs šai lietā kaut ko varam darīt), tāpēc arī mums būs jāveic kaut kas līdzīgs šķēršļu skrējienam. Dzīvi paliek tikai tie, kas vislabāk piemērojušies, Albert! Tikai tiem, kas visvairāk to pelnījuši, izdodas nokļūt pie apgabala direktora. Protams, apgabala direktors pats izvēlas, kurus priekšlikumus akceptēt, bet viņam nav jāizsijā dažādi murgaini ieteikumi.

Alberts saskatīja analoģiju ar dabisko izlasi. Tomēr viņš pazemīgi vaicāja:

—    Kā jūs zināt, ka labākie priekšlikumi tiek akceptēti? Vai tas lielā mērā nav atkarīgs no tā, kā to izskaidro komivojažieris?

—    Ļoti lielā mērā. Gluži dabiski!

—    Bet tad jau… Iedomājieties, piemēram, ka es nepazītu jūs. Tādā gadījumā mana labā ideja nebūtu tikusi tālāk par misteru Bliku.

—     Tā nebūtu tikusi tālāk par sekretāri, — Kels izlaboja. — Un varbūt pat ne tik tālu. Bet, redziet, tādā gadījumā tā vairs nebūtu ļoti svarīga ideja, jo nebūtu tikusi realizēta. — To sakot, viņš iespaidīgi un lietpratīgi izslēja zodu. — Ja vien, protams, kādam citam neatrastos pietiekami daudz iniciatīvas un attapības, lai šo pašu ideju izklāstītu labāk. Vai tagad jūs saprotat? Lai tiešām svarīgas idejas gūtu piekrišanu, nepieciešama komersanta prasme.

Alberts bija spiests atzīt, ka šāda domu gaita viņam nav saprotama. Tas bija tik svarīgi, bet viņam tas bija jāpalaiž garām. Viņš pazemīgi atgādināja sev, ka zinātnieks ārpus savas nozares neko nezina.

Tātad misters Bliks tikai bija paziņojis, ka viņiem pagaidām nav atteikts. Alberts jutās dziļi vīlies.

Un tomēr viņu pārņēma ziņkāre. Kā tas varēja gadīties, ka šāds nenozīmīgs paziņojums bija izraisījis viņā tādu sajūsmu? Vai tiešām to varēja panākt tikai ar veidu, kādā tas tika pateikts? Misters Bliks acīmredzot to prata. Ēkas arhitektūra, sekretāre un viss pārējais sagatavoja apmeklētāju tikšanos ar misteru Bliku; tas, protams, pastiprināja iespaidu, taču neizskaidroja to.

Kur bija meklējams atrisinājums? Alberts saprata — personībā. Lūk, ko komersanti saprot ar

profesionālo terminu «personība». Personība, individualitāte bija tas aktīvs, ar kura palīdzību misteram Blikam bija izdevies pacelties līdz savam tagadējam postenim ātrāk nekā, piemēram, kļūt par zinātnieku.

Tādi cilvēki kā Bliks un Bursma bija daudz pūlējušies, lai izveidotu savu personisko pievilcību. Alberts skumji domāja par to, kā to dara. Protams, šīs sfēras lietpratēji nepublicēja presē rakstus par saviem pūliņiem, un viņš arī nekad nebija par to interesējies. Bet tā bija vissvarīgākā cilvēces kultūras sfēra, jo no tās bija atkarīgi valdības… pat Korporācijas lēmumi!

Viņš nevarēja spriest, vai Kels sasniedzis tādu pašu meistarību kā misters Bliks, jo viņam šķita, ka Kels viņa, Alberta, dēļ sevišķi nenopūlas. Viņš nebija tā vērts.

Viņam bija vēl viens jautājums Kelam:

—    Kas ir pilnvarotais?

—     O, es domāju, ka jūs zināt, — Kels noducināja. — Tie var ļoti daudz palīdzēt. Tieši tāpēc arī ir labi, ka mums ir iecelts pilnvarotais. Mums būs jārisina sarunas augstākajā līmenī, Albert, kur tikai augstas klases komersants var cerēt uz to, ka viņa ideja gūs panākumus. Ja kāds to spēj veikt, tad tas ir pilnvarotais. Viņi ir pārāk jauni, lai saņemtu vadošus administratīvos posteņus, bet viņi ir cilvēki ar spīdošām perspektīvām. Viņi…

Misters Bliks pagriezās pret durvīm pa kreisi, ieliekot šajā kustībā pēc iespējas vairāk personiskās pievilcības.

—    Misters Demarests, — viņš paziņoja, un kabinetā ienāca pilnvarotais.

Misteram Demarestam bija valdzinoši ruda, sprogaina vaigubārda un uzkrītoši brūnas acis. Viņš bija ģērbies viengabala darba tērpā ar nedaudz kliedzošu rakstu melnā un smilšu krāsā. Misters Dema- rests gandrīz vai drebēja aiz enerģijas pārpilnības. Tas pielipa arī citiem — visi sāka justies tikpat pārmērīgi moži kā viņš.

Misters Demarests laipni uzsmaidīja Albertam un Kelam un jautri uzsauca:

—    Kā klājas, mister Bursma?

Misters Bliks it kā tika nobīdīts malā. Alberts gandrīz aizmirsa, ka viņš vēl joprojām ir kabinetā. Tiešām, misters Demarests bija uzsācis spīdošu karjeru.

Viņi piecēlās, kopā ar misteru Demarestu atstāja kabinetu un izgāja citā gaitenī, kurš stipri atšķīrās no iepriekšējā: divas pēdas no grīdas stiepās gaismas ķermeņu rinda, kas izstaroja spokaini bālu gaismu, un gar sienām bija izvietotas abstraktas skulptūras.

Tas viss kopā ar misteru Demarestu bija it kā draudīgs izaicinājums. Alberts to pārgalvīgi pieņēma.

—    e oksidāze, — viņš paziņoja, — var nozīmēt glābiņu trim no Korporācijas bagātākajām kolonijām!

Misters Demarests dedzīgi atsaucās:

—    Esmu simtprocentīgi pārliecināts, ka Korporācijas Triticum witti raža jāglābj! Misters Bliks pa pneimopastu atsūtīja man lentu ar jūsu paskaidrojumu, profesor Larū. Es esmu simtprocentīgi jūsu pusē! Es no visas sirds vēlos jūs abus pārliecināt, ka darīšu visu, kas vien bus manos speķos, lai pierunātu misteru Sautfīldu. Profesor, esiet gatavs papildināt, kad es būšu izstāstījis visu, kas man zināms.

Viņa balsī nebija ne mazākās augstprātīgas labvēlības vai atturības pieskaņas. Alberts nešaubījās, ka viņš parūpēsies par visu. Cik labi!

Kels basā iesprauda:

—    Jūsu misters Bliks, šķiet, savu lietu prot.

Vai gan tā drīkstēja izteikties par Korporācijas amatpersonu? Acīmredzot Kels bija nolēmis, ka jāliek misteram Demarestam manīt, ka viņi ir līdzīgi, un tas bija viņa pirmais gājiens šā mērķa sasniegšanai. Albertam tas likās riskanti. Patiesību sakot, tas viņu pat biedēja.

—    Kas attiecas uz jūsu misteru Bliku, tad mani pārsteidz viens, — Kels sacīja misteram Demarestam, tikko manāmi pamirkšķinādams ar aci. Alberts jutās lepns, ka ir šo zīmi ievērojis. — Es nevaru vien nobrīnīties, kā viņš spēj operēt ar tik daudziem slēdžiem.

Alberts ar pūlēm apspieda vaidu.

Bet misters Demarests pasmīnēja.

—    Taisnību sakot, Kel, — viņš atbildēja, — es nemaz tā īsti nezinu, cik daudzi no vecā Blika slēdžiem ir tikai butaforijas.

Kels bija panācis savu! Tieši to nozīmēja mistera Demaresta piezīme.

Bet vai tiešām mistera Blika slēdži bija butaforijas? Tajās senajās dienās universitātē viss bija daudz vienkāršāk, jo tur ļaudis runāja to, ko domāja.

Viņi tuvojās gaiteņa galam. Misters Demarests pusbalsī paziņoja:

—    Mistera Sautfīlda kabinets.

Acīmredzot misters Sautfīlds bija virs, ar kura klātbūtni vien jau pietika, lai noplaktu pat mistera Demaresta puiciskums.

Pa velvētu eju viņi iegāja plašā telpā, kas bija apgaismota tāpat kā gaitenis, bet skulptūras te bija vēl neizprotamākas.

Telpas vienā malā platā, ērtā krēslā, pētīdams papīrus, sēdēja misters Sautfīlds — padzīvojis vīrs, lieliski ģērbies, bet ar pārsteidzoši neizteiksmīgu seju, kas vīdēja pār viņa aveņsarkanā kamzoļa caurspīdīgajiem kruzuļiem. Viņš nelikās redzam ienācējus. Misters Demarests skaidri lika saprast, ka viņiem jāuzgaida, līdz tos uzrunās.

Kels un Alberts iekārtojās divos tahtas lieluma krēslos, kas bija pavērsti pret misteru Sautfīldu, un sāka pacietīgi gaidīt.

Misters Demarests pačukstēja:

— Es atgriezīšos tieši laikā, lai stādītu jūs priekšā. Jāsakārtojas.

Viņš pasmaidīja un draudzīgi uzsita Kelam uz pleca. Alberts jutās atvieglots, ka misters Demarests ar viņu nedarīja to pašu, bet pirms aiziešanas tikai paspieda roku. Tas būtu viņu pārāk satraucis.

Alberts atlaidās krēslā, visa pārdzīvotā nogurdināts un maigā apgaismojuma nomierināts.

Viņš nekad nebija sēdējis tik ērtā krēslā. Tas bija vairāk nekā ērts — tas bija neatvairāms aicinājums atbrīvot visu ķermeni. Alberts pussnaudā juta, ka krēsls viņu lēni šūpo, maigi masējot kaklu un muguru.

Alberts izjuta īstu svētlaimi. Tomēr viņš pilnīgi neaizmiga. Ja krēsls būtu konstruēts nedaudz citādi, tas, bez šaubām, viņu aizmidzinātu, bet tagad tas tikai ļāva bezrūpīgi, neko nedomājot, zvilnēt.

Kels ierunājās (un pat viņa rāmais bass skanēja skarbi un uzbāzīgi):

—    Sēdiet taisnāk, Albert!

—    Kāpēc?

—   Albert, no jūsu komersanta spara nekas nepaliks pāri, ja jūs nesēdēsiet pietiekami taisni, lai nekustinātu krēslu!

—    Komersanta spars? — Albeits omulīgi apdomāja dzirdēto. — Par ko gan mums jāuztraucas? Misters Demarests taču ir mūsu pusē, vai ne?

—   Misters Demarests, — Kels aizrādīja, — nav apgabala direktors.

Tātad viņi vēl var sadurties ar grūtībām! Tātad brīnišķīgais krēsls vienkārši bija vēl vienas lamatas, lai pazudinātu nepiemērotos! Alberts deva sev solījumu: «Ar šo brīdi es veltīšu visus spēkus tikai vienam mērķim — sargāt savu komersanta sparu.»

Viņš atkārtoja šos vārdus sevī.

—    Albert!

Tagad Kela balsī jautās neviltota panika.

Labi gan viņš sargā savu komersanta sparu! Atkal viņš bija uzticējies krēslam. Nožēlas pilns Alberts pārnesa ķermeņa svaru uz priekšu, gribēdams atspiesties pret krēsla roku balstiem.

—    Uzmanieties! — uzsauca Kels. — Tā, tagad ir labi, tikai neaiztieciet roku balstus. Vienkārši paliecieties uz priekšu. Tā. — Un paskaidroja: — Roku balstu virsma ir nelīdzena un mitra, un es neredzu tam nekādu citu izskaidrojumu kā vien to, ka tā domāta, lai ievadītu caur ādu kādu narkotisku vielu! Nelielās devās, protams. Bet mēs to nedrīkstam pieļaut. Šo paņēmienu es redzu praksē pirmo reizi, — viņš atzinās.

Alberts bija pārsteigts, un brīdi vēlāk viņa izbrīns pieauga vēl vairāk.

—    Mistera Sautfīlda krēsls ir gluži tāds pats kā mūsējais, bet viņš ir tajā pilnīgi atlaidies. Un lasot pat glāsta roku balstus.

—    Zinu, — Kels palocīja galvu. — Ievērības cienīgs cilvēks, vai ne? Ievērības cienīgs. Paturiet to prātā, Albert. īsts komersants, cilvēks, kas sasniedzis panākumu zenītu, bez tam ir arī lietpratējs. Viņš vēlas iepazīties ar visām pazīstamajām baudām vienkārši tā prieka dēļ, ko viņam sniedz šīs baudas. Albert, katram cilvēkam, kas dzīvē tiešām tālu ticis, arī misteram Sautfīldam, raksturīga tieksme uz juteklību, uz savu iegribu apmierināšanu. Kāpēc? Tāpēc, ka, lai gūtu panākumus, viņam dziļi jāizprot savu iegribu apmierināšanas būtība.

Alberts, pavirši uzmetot acis, ievēroja, ka arī Kels netaisās apmierināt savas iegribas un uzticēties krēslam. Viņš pat neizlikās to darām. Neapšaubāmi — mistera Sautfīlda personā viņi bija sastapušies ar cilvēku, kas stāv daudz augstāk par Kelu. Tas atņēma drosmi, e oksidāze šķita pārāk tievs salmiņš, lai līdzsvarotu šādu spēku nevienlīdzību.

Kels turpināja:

—    Tas ir vēl viens iemesls, kādēļ eksistē pilnvarotie. Augstākie ierēdņi nespēj strādāt viduvējas komercijas apstākļos. Viņiem vajadzīgs stimuls un tāda greznumlieta kā labi noformēta informācija. Pilnvarotie to prot izdarīt. — Viņš familiāri pieliecās tuvāk Albertam. — Esmu dzirdējis, ka viņus tāpēc sauc par roklaižām.

Alberts jutās glaimots, ka Kels izstāstījis viņam savu tirdzniecisko joku.

Misters Sautfīlds palūkojās uz velvēto eju, pa kuru pašreiz kāds ienāca: tas bija nevis misters Demarests, bet kāda melnmataina jauna sieviete. Alberts jautājoši pavērās Kelā.

—    Acumirkli. Tūlīt es uzzināšu, kas viņa ir.

Sieviete stāvēja pie pretējās sienas ar seju pret

misteru Sautfīldu, Pēdējais miegaini pusčukstus ierunājās:

—    Jā, mis Drūrija, rūdas pārvadāšanas plāns. Turpiniet.

—    Arī viņa droši vien ir pilnvarotā, kādā citā lietā, — Kels nosprieda. — Pavērojiet, kā viņa strādā, Albert. Kaut ko tādu jums tik drīz negadīsies izdevība redzēt.

Alberts uzmanīgi nopētīja sievieti. Viņa nepavisam nelīdzinājās aģentūras sekretārei: pirmkārt, viņa bija vecāka par jebkuru no tām — gadu trīsdesmit; otrkārt, viņa bija ģērbusies slēgtā, lietišķā, diezgan atturīgā melni pelēkā kostīmā, kas cieši aptvēra gurnus; treškārt, viņa nebija krāsojusies. Šī sieviete pat agrāk nevarēja būt bijusi aģentūras sekretāre — viņa vienkārši nepiederēja pie tā tipā. Viņa bijax druknāka un, lai gan ļoti glīta, tomēr nebija tik necilvēcīgi, apžilbinoši skaista. Gluži otrādi, Albertam patika viņu vērot, kaut gan viņš nebija tāds lietpratējs kā misters Sautfīlds. Mis Drūrijas glāsainās, tumšās acis un pašapzinīgā stāja viņu ļoti sajūsmināja un izklaidēja.

Mis Drūrija sāka klusā, melodiskā balsī runāt kaut ko par to, kā izstrādāt visizdevīgākos maršrutus rūdas pārvadāšanai Lielo Ezeru rajonā. Viņas balss kļuva dziedoša, te paaugstinājās, te pazeminājās un laiku pa laikam aprāvās. Burvīgi!

Bet viņas galvenais paņēmiens iedarbojās nemanot, līdzīgi krēslam. Pagāja labs brīdis, līdz Alberts to ievēroja. Nudien līdzīgi krēslam.

Mis Drūrija kustējās.

Viņa šūpoja gurnus. Tikai kādu centimetru uz katru pusi, bet ārkārtīgi jutekliski. Šai kustībai varēja izsekot visos sīkumos, jo svārki ne vien cieši piekļāvās gurniem, bet arī izcēla katru viņas vēdera muskuli. Kustība šķita esam gluži nepiespiesta, bet Alberts saprata, ka tai jābūt ārkārtīgi rūpīgi izkoptai.

Šī apziņa tomēr netraucēja viņam sajūsmināties.

—    Re! — viņš izbrīnījies uzrunāja Kelu. — Kā gan misters Sautfīlds var dzirdēt, ko viņā saka?

—    Ko? O, viņa laiku pa laikam klusina balsi, lai mēs nenoklausītos Korporācijas noslēpumus, bet viņš atrodas daudz tuvāk nekā mēs.

—    Es runāju par kaut ko citu!

—    Jūs gribējāt teikt — kā viņas paņēmieni nenovirza viņa uzmanību no ziņojuma? Albert, — Bursma gudri sacīja, — ja jūs sēdētu viņa krēslā, jūs arī saprastu, ko viņa saka, pie tam ar lielu spēku. Nevainojams izpildījums vienmēr pievērš uzmanību ziņojumam. Bet tāds cilvēks kā misters Sautfīlds turklāt spēj šo ziņojumu arī kritiski novērtēt! Ievērojams cilvēks! Speciālists un labs novērtētājs.

Alberts pamanīja, ka mis Drūrija pa to laiku beigusi savu ziņojumu. Varbūt viņa paliks, lai apspriestu to kopā ar misteru Sautfīldu? Tomēr nē. Izmetis tikai pāris vārdu, viņš to atlaida. ,

Brīdi vēlāk mis Drūrijas izraisīto sajūsmu nomainīja satraucošs lepnums.

Viņš, ne ar ko neievērojamais vecais profesors Larū, bija liecinieks drāmai, kas norisinājās Ezeru

apgabala nervu centrā, sarunām starp titāniskām personībām, kuras izlēma miljonu likteni. Vēl vairāk — viņš pats gatavojās tikt iesaistīts vienā no šādiem lēmumiem! Viņš cerēja, ka nākamais pilnvarotais, kuru pieņems misters Sautfīlds, būs misters Demarests.

Albertu nomāca kāda doma.

—     Kel, kā gan misters Demarests spēs pateikt visu tik. . . nu . .. pārliecinoši kā mis Drūrija? Es gribu teikt…

—    Albert, atstājiet to viņa ziņā. Sekss nav vienīgais līdzeklis. Pilnvarotie lieliski prot izmantot cilvēka vājākās vietas un apslēptākās dziņas, pat altruismu. Jā, jā, es saprotu, ka nespeciālistu tas pārsteidz, bet pat altruisms var būt noderīgs.

—    Tiešām? — Alberts jutās pateicīgs par katru āko informāciju.

sti meistari dažkārt mīl pielietot šādu paņēmienu aiz tīras virtuozitātes, — Kels pačukstēja.

Misters Sautfīlds sakustējās krēslā, un Alberts kļuva pati uzmanība.

Kā tad, pa velvēto eju ienāca misters Demarests.

Viņa ienākšana, bez šaubām, bija tāda, ka neko labāku nevarēja vēlēties. Viņš iesoļoja pat ātrāk nekā mistera Blika kabinetā. Viņa uzvalks mirdzēja, brūnās acis staroja. Misters Demarests nostājās pie sienas netālu no mistera Sautfīlda, ne gluži taisni, bet gan tādā kā cīkstoņa pozā. īsta uzvilkta atspere!

Tikai īsu brīdi viņa skatiens pakavējās pie Alberta un Kela, bet tas pauda patiesu biedriskumu un cīņas prieku. Alberts pēkšņi jutās kā kaut kāda heroiska notikuma līdzdalībnieks.

Misters Demarests uzreiz neļāva vaļu savai enerģijai. Viņš pārstāstīja Rietumlapzemes, Lielslāvijas

un Cerčilas vēsturi. Viņam līdzās pie sienas zibsnīja kartes (Alberts nespēja izsekot, kā tas notika), un misters Demarests sporta komentatora balsī attēloja arktisko apgabalu dramatisko kolonizāciju. Alberts būtu noturējis viņu par viskautrīgāko visu šo notikumu dalībnieku, ja nezinātu, ka tie visi risinājušies vienlaikus. Nē, lai cik neticami tas būtu, bet visus šos spilgtos faktus misteram Demarestam droši vien pēdējā brīdī pasniedzis kāds iztapīgs pētnieks. Bet kā viņš tos bija pārveidojis!

Saviļņojošais stāstījums aizrāva arī misteru Saut- fīldu. Viņš pat izslējās savā ērtajā krēslā.

Mistera Demaresta balss, tāpat kā mis Drūrijas balss, laiku pa laikam kļuva klusāka. Alberts un Kels atradās tikai dažas pēdas par tālu, lai varētu sadzirdēt Korporācijas noslēpumus.

Sāgai turpinoties, misters Demarests no vikinga pārvērtās romietī. Viņa apbrīnojami modulētā balss kļuva čalojoša, un tajā jautās triumfs. Tagad viņš runāja par grandiozi ieplānotu ekspansiju un galvenokārt par to, cik lielu peļņu Korporācijai ienes šīs trīs kolonijas. Viņš bārstīja skaitļus. Viņš uzsita misteram Sautfīldam pa plecu. Viņš paglaudīja mistera Sautfīlda roku; nonācis līdz tirdzniecības bilances novērtējumam, viņš pakutināja misteram Sautfīldam kaklu. Misters Sautfīlds sava garastāvokļa maiņu parādīja, atkal atlaizdamies krēslā.

Tas misteru Demarestu neapturēja.

Viss notiekošais šķita gandrīz piedauzīgs. Alberts, slēpjot apmulsumu, nočukstēja:

— Tagad es saprotu, kāpēc viņus sauc par roklaižām.

Kels sarauca pieri, ar zīmi lika viņam apklust un turpināja vērot.

Pēkšņi mistera Demaresta balss tonis atkal izmainījās: tā kļuva drūma, izmisuma un rūgtuma pilna. Korporācijas gaidāmajai peļņai draudēja briesmas — vēl vairāk, tās draudēja pašiem kapitāla ieguldījumiem!

Misters Sautfīlds, uzmanīgi ieklausīdamies, paliecās uz priekšu, lai dzirdētu, par kādām briesmām ir runa. Vai tas bija labi? Uzklausot mis Drūriju, viņš tā nebija darījis.

Viss, ko misters Demarests stāstīja par briesmām, būtībā bija tas pats, ko Alberts bija klāstījis misteram Blikam, bet viņš saprata, ka no mistera Demaresta lūpām tas skan daudz šausmīgāk. Kad misters Demarests bija beidzis, Alberts sajuta nepatīkamu vēsumu. Misters Sautfīlds sēdēja, nebilzdams ne vārda. Ko gan viņš domāja? Vai viņš nebija sapratis, kāda traģēdija draud izraisīties?

Brīdi vēlāk viņš piekrītoši pamāja ar galvu un sacīja:

—    Lielisks izskaidrojums.

Alberts gavilēja. Mis Drūrijai viņš tā nebija teicis!

Misters Demarests centās izskatīties svinīgi.

Misteļrs Sautfīlds ar visu ķermeni pagriezās pret Albertu un ielūkojās viņam tieši acīs. Alberts bija pārāk satraukts, lai novērstu skatienu. Mistera Sautfīlda līdz šim ne ar ko neievērojamais zods tagad izslējās un krūtis svarīgi izriezās.

—   Cik es saprotu, jūs esat lietpratējs augu meta- bolismā?

Arī viņa balss šķita pieņemamies spēkā un nogrūstam pār Albertu no visiem kabineta stūriem.

—   Vai, pēc jūsu domām, briesmas ir pietiekami lielas, lai šķiestu apgabala direktora laiku?

Tas nebija godīgi. Misters Sautfīlds pret Dž. Albertu Larū! Spēki bija smieklīgi nevienādi. Un turklāt Alberts, pēc tam kad pārāk ilgi bija pasīvi vērojis, tagad bija negaidot pārsteigts un satriekts ar pārmetumu, ka veltīgi šķiedis mistera Sautfīlda laiku … ka viņa priekšlikums ne vien nav uzmanības vērts, bet turklāt veltīgi izšķiedis apgabala direktora laiku.

Alberts pūlējās runāt.

Protams, tagad, kad misters Sautfīlds bija uzslavējis mistera Demaresta uzstāšanos, viņš būs iecietīgs, ņems vērā Alberta nepietiekamo pieredzi un negaidīs no viņa pārāk daudz. Alberts pūlējās bilst kādu vārdu.

Bet viņš nespēja atvērt muti.

Tā sēžot un blenžot uz misteru Sautfīldu, viņš juta, ka viņa pleci sagumst un muskuļi kļūst ļengani.

Kels gandrīz dabiskā balsī sacīja:

—    Jā.

Ar to pietika, lai gan tik tikko. Alberts nočukstēja «jā», pats nobijies par savu drosmi.

Misters Sautfīlds vēl brīdi no augšas nolūkojās uz viņu. Tad viņš sacīja:

—   Labi, apgabala direktors jūs pieņems. Mister Demarest, pavadiet viņus.

Alberts sekoja misteram Demarestam. Visa viņa uzmanība bija sakoncentrēta uz to, lai atgūtos no mistera Sautfīlda.

Viņš bija cēlies, pateicoties misteram Demarestam. Bet kā lai viņš būtu noturējies šādā līmenī? Kā viņam vajadzēja izturēties, lai atvairītu mistera Sautfīlda galvu reibinošās personības ietekmi?

Alberts vēl un vēl domās atsauca atmiņā šo epizodi, pūlēdamies izdarīt tajā labojumus. Beidzot tas viņam ari izdevās, vismaz domās. Viņš saprata, kā viņam būtu vajadzējis izturēties. Viņam būtu vajadzējis turēt plecus taisni, nesasprindzināt balss saites un nebaidīties krustot skatienus ar misteru Sautfīldu. Tagad viņš to saprata.

Izslējies, stingrā solī viņš gāja aiz mistera Demaresta, un uz viņa lūpām pat rotājās kaut kas līdzīgs augstprātīgam smaidam.

Viņš jutās spējīgs viens pats tikties ar misteru Sautfīldu un, tā kā misters Sautfīlds galu galā nebija apgabala direktors, tikties pat ar apgabala direktoru!

Viņi apstājās pie masīvām dubultdurvīm, kuras apsargāja pilnīgi nekustīgs cilvēks ar automātu.

—      Draugi, — misters Demarests jautrā vientiesībā sacīja, — vēlu jums vislabākās sekmes.

Kels pēkšņi likās satriekts, tomēr, cik vien iespējams, nevērīgi (lai gan ar to viņam neizdevās apmuļķot pat Albertu), jautāja:

—    Vai jūs nenāksiet kopā ar mums?

—      O, nē! Misters Sautfīlds man lika tikai atvest jūs šurp. Darīdams vairāk, es pārkāpšu savas pilnvaras. Bet es jums novēlu vislabākos panākumus, draugi!

Kels sirsnīgi atvadījās. Bet, kad viņš pagriezās pret Albertu, viņa balsī bija dzirdams izmisums:

—    Pilnīgs atteikums.

Alberts tikai ar pūlēm aptvēra šo vārdu jēgu.

—      Bet. . . mums taču atļāva doties ar ziņojumu pie apgabala direktora, vai ne?

Bursma bezcerīgi paraustīja plecus.

—      Vai tiešām jūs nesaprotat, Albert? Bez Demaresta mūsu ziņojums negūs panākumus. Sūtīdams mūs pie apgabala direktora vienus, misters Sautfīlds ar to pašu ir mums atteicis.

—    Kel, vai arī jūs domājat atkāpties?

—      Nu, nē! Mēs varam tikai lepoties, ka esam tikuši tik tālu, Albert. Tagad jādodas uz priekšu, kamēr vien iespējams.

Alberts piegāja pie masīvajām durvīm. Brīdi viņš nobažījies vērās bruņotajā sargā, bet tas viņus neapturēja. Taisnību sakot, viņš pat aci nepamirkšķināja.

Alberts vaicāja Kelam: . — Tātad mums vēl ir izredzes?

—    Nē, mums nav izredžu.

Viņš sāka grūst vaļā durvis, tad atkal brīdi vilcinājās.

—    Bet jūs taču darīsiet visu, kas ir jūsu spēkos?

—     Domāju gan! Ne jau katru dienu ir izdevība iesniegt priekšlikumu apgabala direktoram.

Alberts apņēmīgi izslējās un sagatavojās atsist uzbrukumu, kas būtu divreiz spēcīgāks par to, uz kādu bija^ spējīgs misters Sautfīlds. Viņam prātā bija tikai viena doma — jāsaglabā savs komersanta spars. Viņš jutās kļuvis par dažām collām garāks un pat lūkojās no augšas uz Kelu un viņa pesimismu.

Kels atgrūda durvis, un viņi iegāja iekšā.

Apgabala direktors vientuļi sēdēja krēslā ar taisnu atzveltni pie vienkārša rakstāmgalda pavisam parastā kabinetā, kas nemaz nebija lielāks par vairumu kabinetu.

Apgabala direktors bija sieviete.

Viņa bija ģērbusies kā parasta ierēdne, tikpat neuzkrītoši kā mis Drūrija. Taisnību sakot, viņa izskatījās līdzīga mis Drūrijai, ja tai būtu par piecpadsmit gadiem vairāk. Bez šaubām, viņai bija tie paši melnie mati un maigais sejas ovāls.

Kāds pārsteigums! Patīkams pārsteigums. Alberts jutās vēl lielāks un pašapzinīgāks nekā otrpus durvīm. Protams, ar šo mātišķīgo, nekaitīgo būtni viņam veiksies!

Viņa pētīja kādu nelielu mikrofilmu, kas gulēja uz citādi pilnīgi tukša galda. Acīmredzot viņai bija atlicis tikai nedaudz darba, un tad viņa būs brīva. Alberts pacietīgi vēroja, kā viņa lasa. Viņa lasīja ļoti centīgi, tas bija acīm redzams.

Pēc brītiņa sieviete uzmeta viņiem skatienu, it kā atvainodamās pasmaidīja un atkal nolieca galvu. Viņas biklās tumšās acis izteica tik daudz! Varēja redzēt, cik ļoti viņa priecājas par viņu ierašanos un cik ļoti nožēlo, ka ir tik aizņemta, kaut gan daudz labprātāk būtu aprunājušies ar viņiem. Albertam kļuva viņas žēl. Viņam kļuva sievietes žēl no visas sirds. Viņš saprata, ka mazajā mikrofilmā itin labi var ietilpt veseli sarežģītu Korporācijas referātu sējumi. Nabaga sieviete! Nabaga sieviete, kurai bija lemts būt apgabala direktoram, turpināja lasīt.

Laiku pa laikam viņa gurdeni, bet noteikti novilka ar roku pār seju. Viņas pleci bija nedaudz sagumuši. Albertam kļuva viņas arvien vairāk žēl. Viņa nebija pietiekami stipra — bet darba bija tik daudz —, un tomēr viņa tik varonīgi centās pēc iespējas labāk tikt galā ar visiem šiem referātiem mikrofilmā!

Beidzot viņa pacēla galvu.

Bija skaidrs, ka darbs vēl nav galā: viņas sejā nebija lasāms atvieglojums. Un tomēr viņa pacēla galvu viņu dēļ.

Viņas labsirdība apņēma viņus kā silta vanna. Alberts jutās spējīgs uz cēlsirdīgāko rīcību, kurai līdzīgas vēl nav bijis. Viņš juta, ka apņēmība aug- tin aug. Viņš to izdarīs!

Alberts paspēra soli uz durvju pusi.

Pirms aiziešanas viņš vēlreiz notvēra viņas skatienu, un viņas smaids liecināja, cik pareizi viņa pratusi novērtēt šo smalkjūtību!

Alberts nojauta, ka bagātīgākas atlīdzības nevar būt.

Iznācis atkal parkā, viņš beidzot atskārta, ka viņam blakus ir Kels.

Viņi ilgi vērās viens otrā.

Tad Kels sāka iet uz metro.

—    Pilnīga sakāve, — viņš sacīja.

—           Man liekas, jūs apsolījāt darīt visu, kas ir jūsu spēkos, — ieteicās Alberts. Bet viņš saprata, ka Kela atbilde: «Es arī izdarīju» — ir patiesība.

Viņi lēni gāja tālāk. Kels sacīja:

—           Lieliska sieviete… īsts meistars. Absolūta virtuozitāte!

Alberts atteica:

—           Mūsu sabiedrība tiešām atalgo tos, kas to visvairāk pelnījuši.

Un visu garo ceļu līdz mājām viņam prātā bija tikai šī doma.

Arturs Klarks

Jupiters Pieci

Arturs Klarks ir ievērojams angļu zinātnieks, Britu astronautu biedrības priekšsēdētājs, Britu astronomu asociācijas loceklis, daudzu populārzinātnisku grāmatu autors, viens no ievērojamākajiem zinātņu popularizētājiem. Krievu valodā tulkotas daudzas A. Klarka grāmatas, to vidū «Nākotnes iezīmes», «Lielā riia dārgums», «Mēness putekļi» u. c. Latviešu valodā iznācis A. Klarka darbs «Delfīnu sala».

Profesors Forsters bija tāds sīkulis, ka viņam vajadzēja pagatavot speciālu kosmosa skafandru. Taču, kā bieži mēdz būt, mazais augums pārpārēm tika aizstāts ar kūsājošu enerģiju un degsmi. Kad es iepazinos ar profesoru, viņš jau divdesmit gadu bija cīnījies par sava sapņa realizēšanu. Vēl vairāk — Forsters bija pratis pārliecināt daudzus jo daudzus lietišķus aprēķina cilvēkus, Vispasaules padomes deputātus un zinātnisko trestu vadītājus, lai tie finansē viņa projektu un ekipē viņam kuģi. Pēc tam nāca vēl ne mazums ievērības cienīgu notikumu, bet to es joprojām uzskatu par profesora pašu apbrīnojamāko panākumu…

«Arnolds Toinbijs» startēja no Zemes ar septiņiem cilvēkiem komandā. Kopā ar profesoru un viņa galveno palīgu Čārlzu Eštonu ekspedīcijas sastāvā ietilpa parastā trijotne — pilots, stūrmanis un inženieris — un divi aspiranti, Bills Houkinss un es. Mēs ar Billu vēl ne reizi nebijām lidojuši kosmosā, un mums viss šķita tik aizraujošs, ka nepavisam neuztraucāmies, vai pagūsim atgriezties uz Zemes līdz nākamā semestra sākumam. Starp citu, arī mūsu zinātniskais vadītājs acīmredzot neuztraucās par to. Raksturojumi, ko viņš mums izsniedza, bija visai divdomīgi, bet, tā kā cilvēkus, kuri jel ko sajēgtu no marsiešu rakstības, varēja saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem (atvainojiet par nodeldētu frāzi), mūs pieņēma.

Mēs lidojām uz Jupiteru, nevis uz Marsu, tādēļ nebija īsti skaidrs, kāds tam sakars ar marsiešu raķ- stību. Taču mēs šo to zinājām par profesora teoriju un izteicām visai atjautīgus minējumus. Tie apstiprinājās — daļēji — mūsu lidojuma desmitajā dienā.

Kad, profesora aicināti, ieradāmies viņa kabīnē, viņš sagaidīja mūs ar vērtējošu skatienu. Pat pilnīgā bezsvara stāvoklī, kad mēs ķērāmies pie visa, kas vien gadījās pa rokai, un atgādinājām peldošas aļģes, profesors Forsters vienmēr prata saglabāt cieņu. Viņš palūkojās uz Billu, uz mani, tad atkal uz Billu, un man likās (protams, es varēju maldīties), ka viņš domā: «Par ko gan man tāda sodība?» Sekoja dziļa nopūta, kas acīm redzami nozīmēja: «Tagad tikpat jau par vēlu, neko darīt», un profesors sāka runāt — lēni, pacietīgi, kā vienmēr, kad viņš kaut ko skaidro. Vismaz ar mums viņš parasti runā tādā tonī. Tiesa, man tikko ienāca prātā, ka… labi, nenovirzīsimies.

—   Līdz šim, — viņš sāka, — man vienkārši nav bijis laika pastāstīt jums par mūsu ekspedīcijas mērķi. Bet varbūt jūs jau nojaušat?

—    Man šķiet, ka esmu nojautis, — atteica Bills.

—   Tad paklausīsimies. — Profesora acīs pazibēja diaiska uguntiņa.

Gribēju Billu atturēt, taču — vai esat pamēģinājuši kādam iespert, atrodoties bezsvara stāvoklī?

—    Jūs meklējat pierādījumus… tas ir, papildu pierādījumus, savai teorijai par ārpuszemes kultūru difūziju.

—    Bet kā jūs domājat, kādēļ es meklēju tos uz Jupitera?

—    īsti nezinu, bet man liekas, ka jūs cerat kaut ko atrast uz viena no tā pavadoņiem…

—    Lieliski, Bili, lieliski. Ir pazīstami piecpadsmit Jupitera pavadoņi, turklāt to kopīgā platība aptuveni ir vienāda ar pusi Zemes virsmas. Kur jūs sāktu meklējumus, ja jums dotu vienu divas nedēļas laika? Man būtu ļoti interesanti to dzirdēt.

Bills nedroši pavērās profesorā, it kā būtu saklausījis sarkasmu.

—    Neesmu visai stiprs astronomijā, — viņš sacīja, — bet šķiet, ka šo piecpadsmit pavadoņu vidū ir četri lieli mēneši. Es sāktu ar tiem.

—    Jūsu zināšanai, katrs šis mēnesis — Jo, Eiropa, Ganimēds un Kalisto — lieluma ziņā ir vienāds ar Āfriku. Vai jūs sāktu tos pārmeklēt alfabēta kārtībā?

—   Nē, — Bills tūlīt attrauca. — Es sāktu ar to, kas vistuvāk planētai.

—   Liekas, nav vairak vērts veltīgi tērēt laiku, pētot jūsu spējas loģiski spriest. — Profesors nopūtās, viņš acīm redzami nespēja vien sagaidīt, kad varēs sākt jau sagatavotu runu. — Turklāt jūs dziļi maldāties. Lielie pavadoņi mums bijuši nebijuši. Tie sen nofotografēti, bet daļa to virsmas izpētīta tieši uz vietas. Arheologam tur nav nekā interesanta. Turpretī mēs ar jums lidojam uz objektu, kuru vēl neviens nav pētījis.

—    Vai patiesi uz Jupiteru? — es pārsteigumā iesaucos.

—    Ko jūs, kādēļ tādas galējības! Bet mēs būsim tam tik tuvu, kā vēl neviens nav bijis.

Viņš brīdi klusēja.

—     Kā zināms — starp citu, jums tas diezin vai ir zināms —, ceļot no Jupitera viena pavadoņa uz otru ir gandrīz tikpat grūti kā no planētas uz planētu, kaut gan attālumi ir daudz mazāki. Tas izskaidrojams ar Jupitera ārkārtīgi spēcīgo gravitācijas lauku, kura iespaidā pavadoņi riņķo ap to pārsteidzoši ātri. Planētai tuvākais pavadonis kustas gandrīz ar tādu pašu ātrumu kā Zeme, un, lai nokļūtu uz tā no Ganimēda, vajadzīgs apmēram tikpat daudz degvielas, cik maršrutam Zeme—Venēra, kaut gan lidojums ilgst tikai pusotras dienas. Un tieši šo lidojumu mēs arī veiksim. Neviens pirms mums nav devies uz turieni, nebija ar ko attaisnot tik lielus izdevumus. Jupitera Pieci diametrs ir tikai ap trīsdesmit kilometru, un nekā interesanta no tā negaidīja. Nokļūt uz ārējiem pavadoņiem ir daudz vieglāk, un tomēr uz dažiem vēl ne reizi neviens nav nolaidies — kāda jēga velti tērēt degvielu!

—    Kādēļ tad mēs to tērējam? — es nepacietīgi pārtraucu viņu.

Es uzskatīju, ka no profesora ieceres nekas neiznāks, taču par to sevišķi neraizējos: būtu tikai interesanti un ne pārāk bīstami.

Laikam jāatzīstas (bet, starp citu, nezin vai ir vērts? Citi par to taču cieš klusu!), ka tai laikā es absolūti neticēju profesora Forstera teorijai. Protams, es sapratu, ka viņš ir lielisks savas nozares speciālists, tomēr visam ir robežas, un viņa fantastiskākās idejas man šķita absurdas. Nē, patiesi, liecības bija tik nedrošas, bet secinājumi tik revolucionāri, ka gribot negribot jāsāk šaubīties.

Varbūt jūs vēl atceraties, cik pārsteigta bija pasaule, kad pirmā ekspedīcija uz Marsa atklāja ne vienas, bet divu seno civilizāciju pēdas. Abas gan sasniegušas augstu attīstības pakāpi, bet pirms vairāk nekā pieciem miljoniem gadu gājušas bojā. Bojā ejas cēloni pagaidām nav izdevies noskaidrot. Katrā ziņā tās nav iznīcinājis karš, tādēļ ka abas civilizācijas veiksmīgi koeksistējušas. Vienas tautas pārstāvji bioloģiski atgādinājuši kukaiņus, bet otras pārstāvji bijuši līdzīgi rāpuļiem. Marsa aborigēni acīmredzot bijuši kukaiņi. Reptiļcilvēki (viņu civilizāciju parasti sauc par «X kultūru») nonākuši uz planētas vēlāk.

Tā vismaz uzskatīja profesors Forsters. Skaidri ir zināms, ka viņi apguvuši kosmisko lidojumu noslēpumu, — viņu krustveida pilsētu drupas tika atklātas tieši uz Merkurija. Pēc Forstera domām, reptiļcilvēki centušies apgūt visas mazās planētas; Zeme un Venēra viņiem nav derējušas lielā pievilkšanas spēka dēļ. Profesoru mazliet apbēdināja tas, ka uz Mēness neatrada nekādu «X kultūras» pēdu, bet viņš bija pārliecināts, ka tās atradīs.

Pēc vispārpieņemtās teorijas, «X kultūra» vispirms radusies uz kādas mazas planētas vai uz pavadoņa. Reptiļcilvēki nodibinājuši mierīgu kontaktu ar marsiešiem — tai laikā vienīgajām, izņemot viņus, saprātīgajām būtnēm Saules sistēmā —, bet pēc tam viņu civilizācija gājusi bojā vienlaikus ar marsiešu civilizāciju. Taču profesors Forsters izteica daudz drosmīgāku hipotēzi. Viņš nešaubījās, ka «X kultūra» ieradusies Saules sistēmā no starpzvaigžņu telpas, un viņu kaitināja tas, ka neviens, izņemot viņu pašu, netic šai teorijai; starp citu, tik ļoti nemaz nekaitināja, jo profesors pieder pie tiem cilvēkiem, kas jūtas laimīgi tikai tad, kad atrodas mazākumā.

Klausīdamies profesora stāstījumu par viņa plānu, es iluminatorā vēroju Jupiteru. Tas bija krāšņs skats. Lūk, ekvatoriālās mākoņu joslas, bet tur, līdzās planētai, gluži kā mazas zvaigznītes — trīs pavadoņi. Kurš no tiem ir Ganimēds, pirmā piestātne mūsu ceļā?

— Ja Džeks pagodinās mūs ar savu uzmanību, — profesors turpināja, — es paskaidrošu, kādēļ esam devušies tik tālā ceļā. Jūs zināt, ka pagājušajā gadā es diezgan daudz rakņājos pa drupām Merkurija krēslas zonā. Iespējams, ka jums pazīstams referāts, kuru es par šo jautājumu nolasīju Londonas ekonomikas institūtā. Varbūt pat jūs paši sēdējāt auditorijā. Man nāk prātā, ka pēdējās rindās bija kaut kāds troksnis … Nu redziet, toreiz es noklusēju, ka esmu atradis uz Merkurija svarīgu atslēgu «X kultūras» izcelsmes atminējumam. Jā, jā, es neko neteicu, lai cik kārdinoši arī bija sadot pretī tādiem cietpauriem kā doktors Hotons, kas centās mani pavilkt uz zoba. Es taču nevarēju riskēt, ka tur nokļūs kāds cits, pirms es būtu noorganizējis ekspedīciju.

Manu atradumu vidū bija labi saglabājies bareljefs, kurā attēlota Saules sistēma. Protams, tas nav

pirmais šāda veida atklājums — kā jūs zināt, astronomijas motīvi bieži sastopami arī pašā marsiešu un «X kultūras» mākslā. Taču šeit līdzās vairākam planētām, ieskaitot Marsu un Merkuriju, bija ievilktas nesaprotamas zīmes. Manuprāt, šiem simboliem ir kaut kāds sakars ar «X kultūru». Un, kas visinteresantākais, nezin kādēļ sevišķa uzmanība pievērsta mazajam Jupiteram Pieci, kas ir gandrīz vai pats neievērojamākais Jupitera pavadonis. Esmu pārliecināts, ka tieši tur var atrast atslēgu visai «X kultūras» problēmai, — lūk, tādēļ es arī lidoju turp.

Atceros, toreiz profesora stāsts ne mani, ne Billu sevišķi neietekmēja. Pieņemsim, ka «X kultūras» pārstāvji kādu laiku ir mituši uz «Piecnieka» un kaut kāda iemesla dēļ varbūt pat atstājuši tur savus darinājumus. Protams, būtu jau interesanti tos atrakt, bet diez vai tie būs tik nozīmīgi, kā profesors domā. Forsters droši vien jutās vīlies, ka mēs izrādām tik maz sajūsmas. Bet viņš pats bija vainīgs, tādēļ ka — mēs drīz vien par to pārliecinājāmies — vēl joprojām kaut ko slēpa no mums.

Apmēram pēc nedēļas mēs izkāpām uz Ganimēda, kas ir Jupitera vislielākais pavadonis un vienīgais, uz kura atrodas pastāvīga bāze — observatorija un ģeofiziskā stacija ar pussimta līdzstrādnieku. Viņi visi priecājās par viesiem, bet mēs ilgi neuzkavējāmies, tikai iepildījām degvielu; profesors nevarēja vien sagaidīt, kad lidosim tālāk. Dabiski, visi sāka interesēties, kādēļ mēs dodamies tieši uz «Piecnieku», taču Forsters klusēja, bet mēs neuzdrošinājāmies bilst ne vārda — viņš nenolaida no mums acu.

Ganimēds, starp citu, ir ļoti interesanta vieta, un atpakaļceļā mums izdevās iepazīties ar šo pavadoni tuvāk. Taču par to es apsolīju rakstu citam žurnālam, tā ka šeit daudz nerunāšu. (Pacentieties nepalaist garām «Nacionālā Astrogrāfijas Žurnāla» kārtējo numuru.)

Lēciens no Ganimēda uz «Piecnieku» ilga mazliet vairāk nekā pusotras dienas. Bija diezgan baisi vērot, kā Jupiters stundu no stundas aug, draudēdams aizēnot visas debesis. Es maz ko sajēdzu no astronomijas, taču mani neatstāja doma par drausmīgo gravitācijas lauku, kurā mēs kritām. Vai maz kas var gadīties! Teiksim, izbeigsies degviela, un mēs nespēsim vairs atgriezties uz Ganimēda, varbūt pat nokritīsim uz Jupitera.

Gribētos aprakstīt šo vareno ainu: mūsu priekšā rotējoša kolosāla bumba, apjozta niknu vētru joslām . . . Atklāti sakot, es pat mēģināju to darīt, taču mani draugi literāti, kas bija lasījuši manuskriptu, ieteica šo vietu izmest. (Viņi sadeva man vēl milzum daudz padomu, kurus es nolēmu neņemt par pilnu, citādi šis stāsts vispār nebūtu ieraudzījis dienas gaismu.)

Par laimi, tagad ir publicēts tik daudz krāsainu Jupitera «portretu», ka jūs katrā ziņā esat tos Skatījuši. Iespējams, jums būs pagadījies arī tas uzņēmums, kas bija mūsu nepatikšanu cēlonis. (Turpmāk jums viss kļūs skaidrs.)

Beidzot Jupiters pārstāja augt; mēs iegājām «Piecnieka» orbītā, un šķita — tūlīt panāksim sīko mēnesi, kas lielā ātrumā riņķoja ap savu planētu. Mēs visi iespiedāmies komandkabīnē, lai pēc iespējas ātrāk ieraudzītu mērķi, ■— vismaz visi, kam pietika vietas. Mēs ar Billu stāvējām pie ieejas, cenzdamies jel ko saskatīt pāri citu galvām. King- slijs Sirls, mūsu pilots, nesatricināms kā vienmēr,

bija atlaidies savā sēdeklī, inženieris Ēriks Fultons domīgi kodīja ūsas, skatīdamies uz degvielas līmeņrādi, bet Tonijs Grūvss būrās savās tabulās.

Profesors bija gluži kā pieaudzis pie teleperiskopa okulāra. Pēkšņi viņš nodrebēja un pārsteigumā klusi iesaucās. Pēc tam klusēdams pamāja Sirlam un palaida viņu savā vietā. Tā pati aina. Pēc Sirla nāca Fultons. Kad nodrebēja arī Grūvss, mums bija diezgan, mēs aizspraucāmies līdz okulāram un pēc īsas cīņas ieguvām to.

Nezinu, ko īsti biju cerējis ieraudzīt, taču katrā ziņā es jutos vīlies. Izplatījumā mūsu priekšā peldēja nepilns mēness, tā nakts sektors bija tikko saskatāms Jupitera atstarotajā gaismā. Un viss.

Bet te manas acis, kā tas mēdz būt, kad pietiekami ilgi lūkojies teleskopā, sāka atšķirt detaļas. Pavadoņa virsmu klāja smalkas līnijas, kas krustojās cita ar citu, un pēkšņi es uztvēru tajās zināmu likumsakarību. Jā, jā, šīs līnijas veidoja ģeometriski pareizu tīklu, tieši tāpat kā paralēles un meridiāni uz Zemes globusa. Acīmredzot arī es biju izbrīnā iesvilpies, tādēļ ka Bills pastūma mani nost un pats pieplaka pie okulāra.

Cik pašapmierināts izskatījās profesors Forsters, kad mēs apbērām viņu jautājumiem!

— Protams, — viņš skaidroja, — man tas nav tāds pārsteigums kā jums. Bez bareljefa, kuru atradu uz Merkurija, man bija vēl citi fakti. Ganimēda observatorijā strādā kāds mans draugs. Es atklāju viņam savu noslēpumu, un pēdējās nedēļās viņš pamatīgi pastrādāja manā labā. Nezinātājs būtu brīnījies, cik maz observatorija nodarbojas ar pavadoņiem. Visspēcīgākās ierīces bija pagrieztas pret ārpusgalaktikas miglājiem, bet pārējās — pret Jupiteru un tikai pret Jupiteru.

Kas attiecas uz «Piecnieku», tad observatorijas līdzstrādnieki bija izmērījuši tā diametru un izdarījuši vairākus vispārējus uzņēmumus, un ar to viss arī beidzās. Uzņēmumi nebija iznākuši pietiekami skaidri un neparādīja līnijas, kuras mēs ar jums tikko redzējām, citādi, protams, ar šo jautājumu būtu nodarbojušies agrāk. Man tikai vajadzēja palūgt savu draugu Loutonu, lai pret «Piecnieku» pagriež simt centimetru reflektoru, un viņš tās uzreiz pamanīja. Bez tam viņš minēja vēl kādu faktu, kuram jau sen būtu vajadzējis pievērst uzmanību. «Piecnieka» diametrs ir tikai trīsdesmit kilometru, bet spožums nepavisam neatbilst tik maziem izmēriem. Ja salīdzina tā atstarošanas spēju jeb aldeb . .. al…

—    Albedo! >

—    Paldies, Tonij … Ja salīdzina tā albedo ar citu mēnešu albedo, izrādās, ka tas atstaro gaismu daudz labāk par pārējiem. Atstaro kā pulēts metāls, nevis kā kalnu ieži.

—    Vai re, kā! — es izsaucos. — «X kultūras» tauta pārklājusi «Piecnieku» ar ārējo apvalku! Ar kaut ko līdzīgu kupoliem, kādi bija uz Merkurija, tikai daudz lielāku.

Profesors pavērās manī ar neslēptu līdzjūtību.

—    Un vēl jūs nevarat iedomāties! — viņš teica.

Manuprāt, tas nebija īsti taisnīgi no viņa puses.

Sakiet atklāti: vai jūs manā vietā būtu labāk tikuši galā ar šo uzdevumu?

Pēc trim stundām nolaidāmies milzīgā metāla līdzenumā. Lūkodamies iluminatorā, es jutos kā pundurītis. Uz gāzes tvertnes uzrāpusies skudra droši vien saprastu mani. Un tad vēl milzu Jupiters virs galvas. Bija zudusi pat profesora parastā pašapziņa un tās vietā stājusies cieņas pilna bijība.

Līdzenums nebija pilnīgi gluds. Tajā iezīmējās platas svītras milzīgo metāla plākšņu savienojumu vietās. Šīs pašas līnijas, pareizāk sakot, to veidoto tīklu, mēs arī bijām redzējuši no kosmosa.

Metru trīssimt no mums slējās tāds kā paugurs. Mēs to pamanījām jau lidojot, kad pētījām mazo pavadoni no augšas. Pavisam bija seši šādi izciļņi. Četri atradās vienādā atstatumā cits no cita gar ekvatoru, divi — uz poliem. Tā vien gribējās domāt, ka mūsu priekšā atrodas ieejas, kas ved metāla apvalka iekšienē.

Es zinu, daudzi uzskata, ka klejot kosmonauta skafandrā pa planētu, kurai ir mazs pievilkšanas spēks un nav atmosfēras, ir ārkārtīgi aizraujoša nodarbošanās. Šie cilvēki maldās. Tik daudz kas jāatceras, jāpārbauda un jābūt gatavam uz tik daudzām nejaušībām, ka romantika nenāk ne prātā. Vismaz man tā ir. Tiesa, šoreiz es biju tik uztraukts, kad mēs izgājām no slūžām, ka neatcerējos absolūti neko.

Smaguma spēks uz «Piecnieka» ir pārāk mazs, un iet tur nav iespējams. Sasaistīti kopā kā alpīnisti, mēs slīdējām pa metāla līdzenumu, izmantojot reaktīvo pistoļu atsitiena spēku. Ķēdes abos galos atradās pieredzējuši kosmonauti Fultons un Grūvss, un jebkura pārsteidzīga iniciatīva tūlīt tika nobremzēta.

Pēc dažām minūtēm mēs nokļuvām pie mērķa — milziga, zema kupola aptuveni kilometru apkārtmērā. Bet varbūt tās ir milzīgas gaisa slūžas, kas spēj ielaist veselu kosmosa kuģi? … Vienalga, mēs varēsim tikt iekšā tikai laimīgas nejaušības pēc, jo mehānismi, bez šaubām, sen jau sabojājušies, un, ja arī nebūtu bojāti, mēs ar tiem netiktu galā. Kas gan var būt vēl mokošāk: stāvēt uz vislielākā arheoloģiskā atklājuma sliekšņa un sajust pilnīgu bezspēcību!

Nogājuši gar kupolu aptuveni ceturto daļu tā apkārtmēra, ieraudzījām metāla apvalkā rēgojamies caurumu. Tas bija neliels, pāris metru diametrā, bet tik pareizas formas, ka mēs pat uzreiz neaptvērām, kas tas ir. Tad es izdzirdu radiofonā Tonija balsi:

—    Bet tas taču nav mākslīgs caurums. Mums jāpateicas par to kādam meteorītam.

—   Nevar būt! — profesors Forsters iebilda. — Tam ir pārāk regulāra forma.

Tonijs palika pie sava.

—    Lielie meteorīti vienmēr atstāj apaļus caurumus, ja vien trieciens nav bijis vērsts pa pieskari. Aplūkojiet malas, — uzreiz redzams, ka notikusi eksplozija. Droši vien pats meteorīts reizē ar apvalku iztvaikojis un mēs neatradīsim nevienas šķembas.

—    Tas ir pilnīgi iespējams, — iejaucās King- slijs. — Cik ilgi pastāv šī konstrukcija? Piecus miljonus gadu? Brīnums, ka neesam atraduši citus krāterus.

—    Iespējams, ka esat uzminējis. — Aiz priekiem profesors pat nesāka strīdēties. — Lai nu kā būtu, bet es iešu iekšā pirmais.

—    Labi, — noteica Kingslijs; viņam kā kapteinim bija sakāms pēdējais vārds šādos jautājumos. — Es izritināšu divdesmit metru troses un pats apsēdīšos uz malas, lai varētu uzturēt radiosakarus. Citādi apvalks ekranēs.

Un profesors Forsters pirmais devās iekšā «Piecniekā» — šis gods viņam pēc taisnības arī pienācās.

Bet mēs sadrūzmējāmies ap Kingsliju, lai viņš varētu mums atstāstīt, ko saka profesors.

Forsters tālu netika. Kā jau varēja gaidīt, zem pirmā apvalka bija otrs. Attālums starp abiem bija tik liels, ka bija iespējams nostāties visā augumā, un, spīdinādams ar kabatas bateriju uz visām pusēm, viņš visur redzēja balstu un statņu rindas, bet vairāk arī nekā.

Pagāja vēl divdesmit četras mokpilnas stundās, līdz mums izdevās iekļūt dziļāk. Atceros, uz beigām es neizturēju un pavaicāju profesoram, kā tas gadījies, ka viņam nav ienācis prātā paņemt līdzi sprāgstvielas. Profesors apvainots pavērās manī.

Ar to, kas kuģī, pietiktu, lai mūs visus aizraidītu uz viņpasauli, — viņš atbildēja. — Taču spridzināt nozīmē riskēt, ka var ko izpostīt. Labāk centīsimies izdomāt citu paņēmienu.

Tā tik ir izturība! Starp citu, es viņu sapratu. Kāda gan nozīme vienai dienai, ja meklēts jau divdesmit gadu?

Ieeju atrada — kā jūs domājat, kurš? — Bills Houkinss. Līdzās šīs mazās planētas ziemeļpolam viņš atklāja milzīgu caurumu, savus simt metrus diametrā. Te meteorīts bija izgājis cauri abiem ārējiem apvalkiem. Tiesa, aiz tiem atklājās vēl trešais, taču, pateicoties vienai no tām nejaušībām, kādas gadās reizi vairākos miljonos gadu, tieši šai caurumā bija trāpījis otrs, mazāks meteorīts un saārdījis pēdējo apvalku. Trešais caurums bija pavisam neliels, tanī tik tikko varēja ielīst skafandrā tērpies cilvēks. Mēs ienirām tajā cits pēc cita.

Droši vien savu mūžu man vairs negadīsies pārdzīvot tik dīvainu izjūtu, kāda pārņēma mani, kad es karājos zem šī milzu jumola kā zirneklis zem

Svētā Pētera katedrāles kupola. Mēs zinājām, ka mums apkārt ir ļoti plaša telpa, taču nezinājām, cik tā liela, tāpēc ka laternu gaismā nevarēja spriest par attālumu. Šeit nebija putekļu, nebija gaisa, tādēļ gaismas stari gluži vienkārši nebija saredzami. Pavērsīsi staru pret kupolu — gaišais ovāls slīd aizvien tālāk, izplūst un beidzot pazūd pavisam. Paspīdināsi «lejup» — redzams tikai blāvs plankums, bet tik tālu, ka nekā nevar saskatīt.

Tikko jaušamā smaguma spēka ietekmē mēs lēni kritām, līdz mūs apturēja troses. Virs sevis redzēju mirgojošu aplīti tur, kur bijām ienākuši; protams, patālu gan bija, bet tomēr vieglāk ap sirdi.

Es šūpojos trosē, tumsā visapkārt zibsnīja nespodras zvaigznītes — manu biedru laterniņas, un te pēkšņi man atausa gaisma. Aizmirsis, ka visi radiofoni noskaņoti uz vienu vilni, es iebļāvos:

—   Profesor, man šķiet, tā nemaz nav planēta! Tas ir kosmosa kuģis!

Un tūlīt pat apklusu, juzdamies kā pēdīgais muļķis. Mirkli valdīja saspringts klusums, pēc tam sākās neskaidrs troksnis — visi ierunājās reizē. Taču es atšķīru profesora balsi un uzreiz sapratu, ka viņš ir izbrīnījies un apmierināts.

—   Pilnīgi pareizi, Džek. Ar šo kuģi «X kultūra» ieradusies Saules sistēmā.

Kāds — šķiet, Ēriks Fultons — neticīgi nokrem- šļojās.

—    Pasakas! Kuģis trīsdesmit kilometru diametrā!

—    Jums jau nu gan vajadzētu to izprast, — profesors iebilda negaidīti lēnīgi. — Iedomājieties, ka kāda civilizācija nolēmusi šķērsot starpzvaigžņu telpu, — kā atrisināt šo uzdevumu? Tikai tā: kosmosā samontēt vadāmu planetoīdu, kaut tas prasītu ne vienu vien gadsimtu. Jānodrošina taču vairākas paaudzes ar visu nepieciešamo, tā ka kuģim jābūt patstāvīgai pasaulei, tādēļ arī tādi izmēri. Kas zina, cik sauļu viņi aplidojuši, pirms atrada mūsējo un beidzās viņu meklējumi? Droši vien viņiem bijuši arī citi kuģi, mazāki, lai varētu nolaisties uz planētām, bet bāze tai laikā palika kaut kur kosmosā. Viņi izvēlējās šo orbītu apkārt vislielākajai planētai, kur varētu mierīgi atstāt kuģi uz mūžu mūžiem vai līdz tam laikam, kamēr to atkal ievajadzēsies. Visvienkāršākā loģika: ja bāzes kuģi palaistu orbītā ap Sauli, planētu pievilkšanas spēks ar laiku pārvērstu orbītu tiktāl, ka pēc tam kuģi vairs neatrastu. Turpretī šeit nekas tāds nevarēja notikt.

—    Sakiet, profesor, — kāds ievaicājās, — vai jūs to visu zinājāt jau pirms ekspedīcijas sākuma?

—    Tā man šķita . .. Visi fakti mudināt mudināja izdarīt šādu secinājumu. Piektais pavadonis vienmēr izcēlies ar dažām dīvainībām, taču līdz šim to nezin kādēļ neņēma vērā. Kāpēc šis sīkais mēnestiņš atrodas tik tuvu Jupiteram, septiņdesmit reižu tuvāk nekā citi mazie pavadoņi? No astronomijas viedokļa tas ir bezjēdzīgi. Bet nu diezgan pļāpāts. Mūs gaida darbs.

Un kas tas bija par darbu! Mūsu septiņniekam bija lemts visu laikmetu lielākais arheoloģiskais atklājums, mums vajadzēs izpētīt veselu pasauli — lai arī mazu, lai arī mākslīgu, bet tomēr pasauli. Ko mēs varējām izdarīt? Uz ātru roku veikt paviršu izlūkošanu, jo materiāla te pietiktu vairāku paaudžu pētniekiem.

Vispirms mēs nolaidām ailē spēcīgu prožektoru, tas bija iekārts garā kabelī, kas to savienoja ar kuģi. Prožektoram vajadzēja ne tikvien apgaismot pavadoņa iekšieni (līdz pat šim laikam nevaru piespiest sevi saukt «Piecnieku» par kuģi), bet arī kalpot mums par bāku.'Pēc tam mēs nolaidāmies gar kabeli līdz nākamajam stāvam. Pastāvot tik mazam pievilkšanas spēkam, kritiens no viena kilometra augstuma nepavisam nebija bīstams; vieglo grūdienu pilnīgi apslāpēja atsperīgās kārtis, ar kurām bijām bruņojušies.

, Nekavēšu laiku ar visu «Piecnieka» brīnumu aprakstu, jau tā publicēts pietiekami daudz uzņēmumu, karšu un grāmatu. (Starp citu, nākamo vasaru izdevniecībā «Sedžviks un Džeksons» iznāks mana grāmata.) Vienu gan man gribētos, — pastāstīt jums par to cilvēku izjūtām, kuri pirmie iekļuva šai dīvainajā metāla, pasaulē. Taču es, ticiet man, vienkārši neatminos, ko izjutu, kad mēs ieraudzījām pirmo ieejas šahtu, kas bija nosegta it kā ar milzu sēni. Laikam notikušais brīnums tā pārsteidza un saviļņoja mani, ka detaļas gluži vienkārši aizmirsušās. Tomēr es atceros, kādu iespaidu uz mani atstāja konstrukcijas izmēri. To nevar attēlot nekādas fotogrāfijas. «Piecnieka» radītāji — iedzimtie uz planētas ar mazu pievilkšanas spēku — bijuši īsti milzeņi, četru cilvēku augumā. Līdzās viņu būvēm mēs izskatījāmies kā pigmeji.

Pirmajā reizē mēs nenokļuvām dziļāk par augšējiem stāviem un neredzējām tos zinātnes brīnumus, kurus atklāja nākamās ekspedīcijas. Taču mums arī dzīvojamos nodalījumos biia diezgan darba; mēs varētu nodzīvot vairākus mūžus un arī tad nebūtu tikuši ar visu galā. Acīmredzot senāk iekšējā lodē spīdējusi mākslīgās saules gaisma, kuras avots bijis trīskārtīgais aizsargapvalks, kas nav ļāvis atmosfērai izgaist kosmosā. Uz lodes virsas jupiteriesi (tā nu ir iesaukti «X kulturas» pārstāvji) cītīgi bija atveidojuši viņu pamestās pasaules apstākļus. Pilnīgi iespējams, ka viņiem bijis lietus un migla, diena un nakts, mainījušies gadalaiki. Viņi paņēmuši sev līdzi trimdā pat mazu «jūriņu». Ūdens saglabājies, pārvērties apmēram trīs kilometru platā ledus laukā. Stāsta, ka, tiklīdz būšot aizdarītas spraugas ārējos apvalkos, ūdeni ar elektrolīzes palīdzību sadalīšot ūdeņradī un skābekli un «Piecniekā» atkal būs radīta atmosfēra.

Jo vairāk mēs redzējām, jo vairāk mums iepatikās būtnes, kuru valstībā bijām ielauzušies pirmo reizi piecu miljonu gadu laikā. Viņi bijuši milži, viņi atlidojuši no citas Saules sistēmas, taču viņos bijis daudz cilvēciska. Un ir bezgala žēl, ka mūsu civilizācijas pagājušas viena otrai garam tikai ar pāris sekunžu starpību, rēķinot kosmiskos mērogos.

Droši vien vēl nevienam arheoloģijas vēsturē nav veicies tā kā mums. Pirmkārt, kosmosa vakuums bija pasargājis visu no iznīcības. Otrkārt, jupite- rieši — to. nu nepavisam nevarēja sagaidīt —, sākdami apgūt Saules sistēmu, bija atstājuši uz kuģa ņe mazumu dārgumu. Uz. iekšējās lodes viss izska-l tījās tā, it kā kuģa ilgais ceļojums būtu beidzies tikai vakar. Iespējams, ka ceļinieki bija nolēmuši saglabāt bāzi kā svētumu, kā piemiņu no pamestās dzimtenes, bet varbūt domājuši, ka šīs lietas viņiem kādreiz vēl varētu noderēt.

Lai nu kā, viss bija saglabājies pirmatnējā veidā. Reizēm kļuva pat baisi. Kopā ar Billu fotografēju lielisku griezumu, un pēkšņi aiz nereālas laika izjūtas burtiski sažņaudzas sirds. Un es bailīgi atskatos: liekas, tūlīt pat pa šīm smailajām durvīm ienāks milži un atsāks uz brīdi pārtraukto darbu.

Mākslas galeriju mēs atklājām ceturtajā dienā. Citādi to nemaz nevar nosaukt, tā bija tieši galerija. Kad Grūvss un Sirls pēc dienvidu puslodes paviršas apskates ziņoja par šo atradumu, nolēmām koncentrēt tur visus mūsu spēkus. Jo, kā teikts, mākslā taču izpaužas tautas dvēsele. Mēs cerējām tur atminēt «X kultūras» mīklu.

Celtne bija ārkārtīgi liela pat tādiem milžiem. Tāpat kā visas pārējās «Piecnieka» celtnes, tā bija veidota no metāla, tomēr nelikās sausi praktiska. Tās smaile sasniedza pusi attāluma līdz šīs pasaules jumolam, un, raugoties iztālēm, kad nebija redzamas detaļas, ēka atgādināja gotisku katedrāli. Daži autori, nejaušās līdzības apmulsināti, sauc šo celtni par templi, taču mēs neesam konstatējuši jupiterie- šiem nekādu reliģijas pazīmju. Cita lieta — Mākslas templis, ne velti šis nosaukums tik cieši iesakņojies.

Aptuveni aprēķināts, ka šai krātuvē vien ir no desmit līdz divdesmit miljoniem eksponātu — domājams, par cilvēci daudz vecākas tautas ilgās vēstures labākie augļi.

Tieši šeit es atklāju nelielu, apaļu telpu, kas sākumā man likās esam tikai vieta, kur krustojas seši radiāli gaiteņi. Pārkāpdams profesora pavēli, biju devies izlūkos viens pats un tagad meklēju īsāko atpakaļceļu pie biedriem. Abās pusēs man klusi slīdēja garām tumšās sienas, lāktura gaisma dejoja priekšā pa griestiem. Griestus klāja izcirstas rakstu zīmes, un es tik uzmanīgi pētīju tās, cerēdams atrast pazīstamus zīmju savienojumus, ka citu neko neievēroju. Pēkšņi ieraudzīju statuju un pavērsu pret to lāktura gaismu.

Liela mākslas darba radītais pirmais iespaids vienmēr ir neatkārtojams. Šeit iespaidu vēl pastiprināja attēlotais priekšmets. Es biju pirmais cilvēks, kas uzzināja, kādi izskatījušies jupiterieši,— jā, jā, manā priekšā stāvēja jupiterietis. bez šaubām, pēc dzīva modeļa veidots, īsta meistara rokas veidots.

Šaurā čūskas galva bija pagriezta pret mani, neredzīgās acis vērās tieši manējās. Augšējās divas rokas, kā izteikdamas atsvešinātību, bija piespiestas pie krūtīm, divas citas turēja rīku, kura nozīme nav atminēta vēl līdz šim laikam. Varenā aste — tā, redzams, tāpat kā ķenguram, noderēja par ķermeņa atbalstu — bija nostiepta uz grīdas, uzsverot miera stāvokļa iespaidu.

Ne seja, ne ķermenis nebija tāds kā cilvēkam. Viņam, piemēram, nemaz nebija nāsu, bet kaklā rēgojās kaut kas žaunu spraugām līdzīgs. Un tomēr šis stāvs mani dziļi aizkustināja. Nekad nebiju domājis, ka mākslinieks spēj tā uzveikt laiku, pārvarēt barjeru, kas šķir divas kultūras. «Nav cilvēks, bet tik cilvēcisks!» par skulptūru teica profesors Forsters. Protams, daudzējādā ziņā mēs atšķīrāmies no šīs pasaules radītājiem, bet galvenajā bijām tuvi vieni otriem.

Vērojot suni vai zirgu, kuri nebūt nav mums radnieciskas būtnes, mēs taču spējam pēc viņu fi- zionomijas uzminēt, ko viņi jūt. Tā arī tagad man likās, ka es saprotu, ko izjūt manā priekšā stāvošā būtne. Es redzēju gudrību, redzēju to nelokāmību un mierīgo, pašpārliecināto spēku, kāds dveš no Džo- vanni Bellīni slavenā dodža Loredāno portreta. Taču jautās arī skumjas, tās tautas skumjas, kura paveikusi neizmērojamu varoņdarbu — un veltīgi.

Vēl līdz šim laikam paliek mīkla, kādēļ šī statuja iziādījās vienīgais jupiteiieša atveidojums. Diezin vai tik augsti attīstītai tautai varēja būt sai ziņa kādi tabu. Iespējams, mēs uzzināsim, kas par lietu, kad būsim atšifrējuši uzrakstus uz mazās zāles sienām.

Starp citu, statujas uzdevums tāpat ir skaidrs. Tā šeit atstāta, lai, uzvarējusi laiku, sveiktu to, kas reiz atnāks pa statujas radītāju pēdām. Droši vien tieši tādēļ tā izveidota daudz mazāka par dabisko lielumu. Acīmredzot viņi jau tad nojautuši, ka nākotne pieder Zemei vai Venērai, tas nozīmē — būtnēm, kas līdzās jupiteriešiem izskatītos kā punduri. Viņi sapratuši, ka fiziskie izmēri var kļūt par tādu pašu barjeru kā laiks.

Pēc dažām minūtēm es atradu savus biedrus un kopā ar viņiem devos uz kuģi, steigdams pastāstīt par savu atklājumu profesoram, kas diezgan negribīgi pārtrauca darbu, lai mazliet atpūstos, — visu laiku, kamēr mēs atradāmies uz «Piecnieka», profesors Forsters gulēja ņe vairāk kā četras stundas diennaktī. Kad izkļuvām pa caurumu ārā un atkal stāvējām zem zvaigznēm, pār metāla līdzenumu lija Jupitera zeltītā gaisma.

—    Tad ta joks! — izdzirdu radiofonā Billa balsi. — Profesors pārvietojis kuģi.

—    Blēņas, — es iebildu. — Tas stāv, kur stāvējis.

Bet tad es pavēros sāņus un sapratu, kāpēc Bills

kļūdījies. Pie mums bija ieradušies viesi.

Divus trīs kilometrus no mūsu kuģa stāvēja tā kopija — vismaz manai nepierādušajai acij tā likās. Atri izgājuši cauri gaisa slūžām, mēs ieraudzījām, ka profesors no miega aiztūkušām acīm jau izklaidē viesus. Viņu bija trīs, tai skaitā — mums par izbrīnu un, godīgi runājot, prieku — kāda gaužām jauka brunete.

—     Iepazīstieties, — tādā kā nespodrā balsī teica profesors Forsters. —Tas ir misters Rendolfs Meizs. Populārzinātnisku grāmatu autors. Bet tas … — viņš pagriezās pret Meizu. — Piedodiet, es labi nesaklausīju uzvārdus…

—   Mans pilots Donalds Hopkinss . . . mana sekretāre Meriena Mitčela.

Pirms vārda «sekretāre» iestājās īsa pauze, gandrīz nemanāma, taču pilnīgi pietiekama, lai manās smadzenēs uzzibsnītu signālspuldzīte. Es nenodevu savas jūtas, tomēr Bills uzmeta man skatienu, kas daiļrunīgāk par visiem vārdiem sacīja: «Ja tu domā to pašu, ko es, tad man kauns par tevi.»

Meizs bija gara auguma kalsns vīrietis papliku galvas virsu un izstaroja labvēlību, bez šaubām, liekuļotu, — aizsargkrāsa cilvēkam, kuram draudzīgs tonis ir profesionāls paņēmiens.

—    Acīmredzot jums tas ir tikpat liels pārsteigums kā man,—viņš ierunājās pārlieku labsirdīgi. — Nepavisam nebiju gaidījis, ka man šeit kāds būs aiz^ steidzies priekšā. Es nemaz nerunāju par visu šo…

—    Kādēļ jūs esat atlidojis uz šejieni? — jautāja Eštons, cenzdamies nelikties pārāk neuzticīgs.

—    Es pašlaik tieši skaidroju profesoram. Merien, dodiet, lūdzu, man mapi. Paldies.

Izņēmis no mapes sēriju meistarisku gleznojumu par astronomijas tēmu, viņš izdalīja tos mums. Tur bija attēlotas planētas un to pavadoņi, diezgan nodeldēts sižets.

—    Jūs, protams, esat redzējuši šāda veida gleznas, cik uziet, — Meizs turpināja. — Taču šīs nav visai parastas, tām gandrīz simt gadu. To autors ir mākslinieks, vārdā Česlijs Bounstels, un tās bija ievietotas žurnālā «Life» 1944. gadā, ilgi pirms starpzvaigžņu lidojumu sākšanās. Bet tagad «Life» redakcija uzdevusi man aplidot Saules sistēmu un paskatīties, cik tuva īstenībai bijusi mākslinieka fantāzija. Pirmās publikācijas simtajā gadadienā reprodukcijas atkal parādīsies žurnālā, bet līdzās būs dabisko objektu fotogrāfijas. Labi izdomāts, vai ne?

Patiešām, nav slikti. Taču otras raķetes parādīšanās visu mazliet sarežģīja … Ko gan par to domā profesors? Te es pievērsu skatienu mis Mitčelai, kas kautri stāvēja maliņā, un nospriedu, ka nav ļaunuma bez labuma.

Mēs tikai priecātos par citiem pētniekiem, ja nebūtu bijis jautājuma par prioritāti. Varēja jau iepriekš pateikt, ka Meizs iztērēs šeit visas savas filmiņas un pilnā sparā drāzīsies atpakaļ uz Zemi, atmetis ar roku redakcijas uzdevumam. Kā lai viņu attur, un vai vispār ir vērts? Plaša reklāma, preses atbalsts nāktu tikai par labu, taču mums gan labāk patiktu pašiem izvēlēties darbības veidu un laiku. Es jautāju sev, nezin vai profesoru var uzskatīt par taktisku cilvēku, un nospriedu, ka no nelaimes neizbēgt.

Tomēr iesākumā diplomātiskās attiecības attīstījās gluži apmierinoši. Profesoram ienāca prātā lieliska doma: ikvienam no mums lika pavadīt kādu Meiza grupas locekli un izpildīt gan gida, gan uzrauga pienākumus. Un, tā kā pētnieku skaits bija divkāršojies, darbs veicās daudz ātrāk. Tādos apstākļos ir bīstami iet vienam, un agrāk tas stipri palēnināja darba tempu.

Nākamajā dienā pēc Meiza ierašanās profesors mums pastāstīja, kādu politiku viņš izvēlējies.

— Ceru, ka iztiksim bez pārpratumiem, — viņš, viegli raukdams pieri, teica. — Kas attiecas uz

mani, tad lai staigā, kur grib, un fotografē, cik grib, ja tikai neko neņem un neatgriežas ar saviem uzņēmumiem uz Zemi pirms mums.

—    Nespēju iedomāties, kā mēs varam viņus aizkavēt, — iebilda Eštons.

—    Redziet, biju gan domājis iztikt bez tā, tomēr nācās iesniegt pieteikumu par tiesībām uz «Piecnieku». Vakar vakarā es nosūtīju radiogrammu uz Ganimēdu, un tagad mans pieteikums droši vien ir jau Hāgā.

—    Bet pieteikumi uz astronomiskiem ķermeņiem taču netiek reģistrēti. Man. šķita, ka šis jautājums bija izlemts jau pagājušajā gadsimtā, sakarā ar Mēnesi.

Profesors viltīgi pasmaidīja.

—    Jūs aizmirstat, ka runa nav par astronomisku ķermeni. Manā pieteikumā runa ir par izglābtu īpašumu, un es iesniedzu to Vispasaules zinātņu organizācijas vārdā. Ja Meizs kaut ko aizvedīs no «Piecnieka», tā būs VZO apzagšana. Rīt es misteram Meizam ļoti saudzīgi paskaidrošu, kā tas ir, kamēr viņam vēl nav iešāvusies prātā kāda lieliska ideja.

Dīvaini bija domāt par Piekto pavadoni kā par izglābtu īpašumu, un es jau iepriekš iztēlojos, kādi juridiski strīdi iedegsies, kad mēs atgriezīsimies mājās. Taču pagaidām profesora gājiens nodrošināja mums zināmas tiesības, tādēļ Meizs piesargāsies vākt suvenīrus — tā mēs optimistiski spriedām.

Ar dažādām viltībām es panācu, ka vairākas reizes mani iecēla par Merienas pārinieku, kad devāmies pētīt «Piecnieku». Meizam acīm redzami nebija nekas pretī, un kas gan viņam varētu būt iebilstams: kosmosa skafandrs jaunai meitenei taču ir visdrošākais sargs, kaut velns to rāvis.

Protams, pirmajā izdevīgajā gadījumā es aizvedu viņu uz mākslas galeriju un parādīju savu atradumu. Meriena ilgi noraudzījās statujā, kuru apspīdēja mana lāktura gaismas stars.

—    Cik brīnišķīgi, — beidzot viņa teica. — Un iedomājieties tikai, tā taču miljoniem gadu gaidījusi šeit tumsā! Bet tai jādod kāds vārds.

—    Jau ir. Es nosaucu statuju par «Vēstnesi».

—    Kādēļ?

—    Saprotiet, man tā tiešām šķiet savā ziņā vēstnesis vai sūtnis, ja gribat, kas atnesis līdz mums vēsti no pagātnes. Tēlnieki zinājuši, ka agri vai vēlu kāds ieradīsies.

—    Jums laikam taisnība. Vēstnesis. . . Patiešām, tīri labi. Šai vāidā jūtams kaut kas cēls. Un tai pašā laikā ļoti skumjš. Vai jums tā neliekas?

Es pārliecinājos, ka Meriena ir ļoti gudra sieviete. Vienkārši pārsteidzoši, cik labi viņa mani saprata, ar kādu interesi aplūkoja visu, ko viņai rādīju. Tomēr «Vēstnesis» viņas iztēli pārsteidza visvairāk, un viņa vēl un vēlreiz atgriezās pie tā.

—    Vai zināt, Džek, — viņa teica (liekas, nākamajā dienā pēc tam, kad Meizs bija atnācis apskatīt statuju), — jums jāatved šī skulptūra uz Zemi. Iedomājieties tikai, kas tā būs par sensāciju!

Es nopūtos.

—    Profesors jau labprāt to darītu, taču statuja sver ne mazāk par tonnu. Nepietiks degvielas. Tai nāksies vien pagaidīt līdz nākamajai reizei.

Merienas sejā atspoguļojās izbrīns.

—    Bet šeit taču priekšmetiem nav .svara, — viņa iebilda,

—    Tas ir pavisam kas cits, — es paskaidroju. — Pastāv svars, un pastāv inerce. Inerce . . . Nu, tas ftaV svarigi. Šā vai tā, mēs nevaram statuju aizvest. Kapteinis Sirls kategoriski atsakās.

— 2ēl gan, — Meriena noteica.

Es šo sarunu atcerējos tikai mūsu aizbraukšanas priekšvakarā. Veselu dienu bijām darbojušies kā uzvilkti, kraudami kuģī mantas (protams, daļu mēs atstājām nākamajām ekspedīcijām). Visas filmiņas bija izlietotas. Kā paziņoja Čārlijs Eštons, — ja mums tagad gadītos sastapt dzīvu jupiterieti, mēs nevarētu fiksēt šo faktu. Manuprāt, ikviens no mums ilgojās kaut īsas atelpas, lai vaļas brīdī tiktu skaidrībā par saviem iespaidiem un atgūtos pēc tiešās saskarsmes ar svešo kultūru.

Meiza kuģis «Henrijs Ljūss» arī bija gandrīz gatavs aizceļošanai. Mēs norunājām startēt vienlaicīgi; tas profesoram bija vairāk nekā pa prātam — viņš nebūtu gribējis atstāt Meizu vienu pašu uz «Piecnieka».

Tā nu viss bija sagatavots, bet te, pārskatot mūsu piezīmes, es pēkšņi atklāju, ka nav sešu eksponēto filmiņu. To, kurās mēs uzņēmām uzrakstus Mākslas templī. Padomājis atcerējos, ka šīs filmiņas tika iedotas man un ka es tās kārtīgi saliku Templī uz karnīzes, lai vēlāk paņemtu.

Vēl tik drīz nestartēsim, profesors un Eštons, at- gūdami nokavēto, cieši guļ, kāpēc gan lai es paklusām neaizskrietu pēc filmiņām? Zināju, ka par nozaudēšanu man mazgās galvu, bet vajadzīga tikai kāda pusstunda — un viss būs kārtībā. Un es devos uz Mākslas templi, katram gadījumam brīdinājis Billu.

Prožektors, protams, bija aizvākts, un «Piecnieka» valdīja nomācoša tumsa. Bet es atstāju pie ieejas signāllākturi, lēcu un kritu, līdz ieraudzīju, ka laiks pārtraukt brīvo kritienu. Pēc desmit minūtēm jau turēju rokā aizmirstās filmiņas.

Vēlēšanās vēlreiz atvadīties no «Vēstneša» bija gluži dabiska. Kas zina, cik gadu paies, pirms es to atkal redzēšu, bet šis noslēpumaina miera pilnais tēls vilināja mani.

Diemžēl tas vilināja ne mani vien. Pjedestāls bija tukšs, statuja pazudusi.

Protams, es varēju nemanīts atgriezties un nevienam neko neteikt, lai izvairītos no nepatīkamiem paskaidrojumiem. Taču es biju tik saniknots, ka par piesardzību domāju vismazāk. Atgriezies kuģī, tūlīt pat uzmodināju profesoru un paziņoju viņam par notikušo.

Profesors piecēlās gultā sēdus, berzēdams acis, un izteica vairākus misteram Meizam un viņa ceļabiedriem veltītus vārdus, kurus šeit labāk neatkārtot.

—    Vienu gan es nesaprotu, — sašuta Sirls, — kā viņi to izvilkuši ārā. Bet varbūt nav izvilkuši? Mums būtu vajadzējis viņus pamanīt.

—    Tur ir daudz klusu stūrīšu. Bet pēc tam viņi notrāpīja brīdi, kad neviena mūsējā nebija tuvumā, un iznesa to ārā. Visai viegli gan nebūs bijis to izdarīt, pat ņemot vērā šejienes pievilkšanas spēku. — Ērika Fultona balsī skanēja neslēpta sajūsma.

—    Tagad nav īstais laiks spriedelēt par viņu trikiem! — profesors uzbrēca. — Mums atlikušas piecas stundas, lai izdomātu kādu plānu. Ātrāk viņi nestartēs, jo mēs tikko vēl bijām opozīcijā ar Ganimēdu. Vai es nekļūdos, Kingslij?

Sirls pamāja.

—    Nē, vislabāk startēt tai brīdī, kad mēs atrādīsimies Jupiteram otrā pusē, — jebkurai citai lidojuma trajektorijai būtu jāpatērē pārāk daudz degvielas.

—    Lieliski. Tātad mums vēl ir laiks. Kuram ir kāds priekšlikums?

Tagad, paraugoties atpakaļ, man reizēm liekas, ka mēs rīkojāmies diezgan dīvaini un ne īsti tā, kā civilizētiem ļaudīm pieklātos. Pirms saviem diviem trim mēnešiem mums ne prātā nebūtu nācis kas tamlīdzīgs. Taču mēs bijām neciešami noguruši un briesmīgi sadusmojušies, un turklāt tālu no pārējās cilvēces viss izskatījās citādi. Likuma nebija, ātlika tikai pašiem spriest tiesu . . .

—   Vai mēs spējam aizkavēt viņu startu? Piemēram, sabojāt dzinējus? — jautāja Bills.

Sirls kategoriski noraidīja šo priekšlikumu.

—    Visam ir savas robežas, — viņš teica. — Nemaz nerunājot par to, ka Dons Hopkinss ir mans draugs. Viņš man nekad nepiedos, ja izsitīšu no ierindas viņa kuģi. Sevišķi vēl, ja pēc tam izrādītos, ka defektu nevar izlabot.

—    Nozagsim degvielu, — lakoniski ieteica Grūvss.

—    Pareizi! Skatieties, iluminatori tumši, tātad visi guļ. Slēdzies tik klāt un sūknē ārā.

—    Lieliska doma! — es iejaucos. — Bet līdz viņu raķetei ir divi kilometri. Cik garš ir mūsu cauruļvads? Vai simt metru sanāks?

Maniem vārdiem nepievērsa ne mazākās uzmanības; visi turpināja apspriest Grūvsa ideju. Piecās minūtēs tehniskie jautājumi bija atrisināti, atlika uzvilkt skafandrus un stāties pie darba.

Pieteikdamies profesora Forstera ekspedīcijā, es nenojautu, ka kādreiz nonākšu afrikāņu nesēja lomā, kā vecā piedzīvojumu romānā, un stiepšu nastu uz galvas. Turklāt kādu nastu — sesto daļu kosmosa kuģa! (No profesora Forstera, ņemot vera viņa augumu, liela labuma nebija.) Uz Piektā pavadoņa kuģis ar pustukšām tvertnēm svēra ap divsimt kilogramu. Mēs palīdām tam apakšā, sasprindzinājām spēkus — un pacēlām to no laukuma. Protams, ne jau uzreiz, — kuģa masa taču palika nemainīga. Un tad stiepām to prom.

Tas viss izrādījās mazliet sarežģītāk, nekā bijām domājuši, un iet nācās diezgan ilgi. Beidzot tomēr otrais kuģis šāvēja līdzās pirmajam. Uz «Henrija Ljūsa» neko nebija manījuši, apkalpe gulēja ciešā miegā, domādama, ka arī mēs guļam ne mazāk ciešā miegā.

Es biju nedaudz aizelsies, bet priecājos kā skolnieks, kad Sirls un Fultons izvilka no mūsu kuģa gaisa slūžām cauruļvadu un klusiņām pieslēdza to «Henrija Ljūsa» tvertnēm.

—    Šis plāns ir burvīgs tādēļ, — Grūvss man paskaidroja, — ka viņi nevar mūs traucēt, tad viņiem jākāpj ārā un jāatvieno cauruļvads. Mēs izsūknēsim visu piecās minūtēs, bet viņiem jāpatērē divarpus minūtes skafandru uzvilkšanai vien.

Pēkšņi man kļuva ļoti baisi.

—    Bet ja nu viņi iedarbina dzinējus un mēģina startēt?

—    Tad no mums visiem paliks pāri slapjums. Nu nē, vispirms viņi iznāks ārā pārbaudīt, kas te notiek. Aha, sūkņi sāk strādāt.

Cauruļvads saspringa kā ūdens pārpilna ugunsdzēsēju šļūtene, — tātad degviela sākusi plūst uz mūsu tvertnēm. Man likās, ka kuru katru mirkli «Henrija Ljūsa» iluminatoros uzspīdēs gaisma un pārsteigtā apkalpe metīsies ārā no kuģa, un es pat jutos vīlies, kad tas nenotika. Varēja redzēt, ka viņi

guļ īsti ciešā miegā, ja pat nejūt strādājošo sūkņu radīto vibrāciju. Bet tad pārsūknēšana bija pabeigta, Sirls un Fultons uzmanīgi aizvāca cauruļvadu un novietoja to slūžās. Viss, beidzās labi, un izskats mums bija diezgan muļķīgs.

—    Nu? — mēs vaicājām profesoram.

—    Iesim atpakaļ kuģī, — viņš padomājis atteica.

Mēs novilkām skafandrus, kaut kā saspiedāmies

kabīnē, un profesors, nosēdies pie raidītāja, pārraidīja trauksmes signālu. Pēc tam atlika pagaidīt dažas sekundes, līdz iedarbosies automāts kaimiņu kuģī.

Atdzīvojas televizors, un uz mums izbijies rau- dzījās_Meizs.

—           A, Forsters! — viņš noburkšķēja. — Kas noticis?

—           Mums nekas, — profesors mierīgi atbildēja. — Bet jūs gan esat šo to pazaudējuši. Paskatieties uz degvielas līmeņrādi.

Meizs nozuda no ekrāna, bet skaļrunī ieskanējās neskaidri izsaucieni. Taču tad atkal parādījās Meizs — nikns un ne pa jokam satraukts.

—           Ko tas nozīmē? — viņš dusmīgi uzbrēca. — Vai tas ir jūsu pirksts?

Profesors ļāva viņam kādu brīdi pavārīties, tad beidzot atbildēja:

—           Man šķiet, būs labāk, ja jūs atnāksiet pie mums uz pārrunām. Jo vairāk tāpēc, ka jums nav tālu jāiet.

Meizs mazliet apjuka, taču tūlīt pat noskaldīja:

—    Un aiziešu arī!

Meizs atkal nozuda no ekrāna.

—           Viņam nāksies griezt kažoku uz otru pusi! — ļaunā priekā noteica Bills. — Citas izejas šim nav!

—    Lieta nav nemaz tik vienkārša, — Fultons viņu atvēsināja. — Ja vien Meizs gribētu, viņš nemaz neielaistos ar mums sarunās, bet izsauktu pa radio degvielas raķeti no Ganimēda.

—    Ko tas viņam dos? Viņš zaudēs vairākas dienas un milzum daudz naudas.

—    Toties viņam paliks statuja. Bet naudu viņš atgūs tiesas ceļā.

Iedegās slūžu signālspuldzīte, un kabīnē" iespraucās Meizs. Spriežot pēc viņa sejas, viņš ceļā bija paguvis visu apsvērt un bija noskaņots mierīgam izlīgumam.

—    Nu, nu, — viņš labsirdīgi iesāka. — Kādēļ jūs esat izgudrojuši šīs blēņas?

—    Jūs ļoti labi zināt, kādēļ, — dzedri atbildēja profesors. — Es taču jums skaidri un gaiši pateicu, ka no «Piecnieka» neko nedrīkst vest projām. Jūs esat piesavinājies īpašumu, kas jums nepieder.

—    Bet paklausieties! Kam tas pieder? Jūs taču negribēsiet apgalvot, ka uz. šīs planētas viss ir jūsu personiskais īpašums?

—    Tā nav planēta — tas ir kuģis, tātad šeit piemērojams likums par izglābtu īpašumu.

—    Visai strīdīgs jautājums. Vai jūs nedomājat, ka labāk būtu pagaidīt, līdz jūsu pretenzijas apstiprinās tiesa?

Profesors izturējās ļoti pieklājīgi, taču es redzēju, ka tas viņam prasa milzīgu piepūli.

—    Redziet, mister Meiz, — viņš noteica ļaunu vēstošā mierā. •— Jūs esat pievācis mūsu vissvarīgāko atradumu. Zināmā mērā varu aizbildināt jūsu rīcību, jo jūs nespējat saprast tādu arheologu kā es un nemaz neapzināties, ko esat izdarījis. Atdodiet statuju, mēs pārsūknēsim jums atpakaļ degvielu un aizmirsīsim- notikušo.

Meizs domīgi paberzēja zodu.

—    Nesaprotu, kādēļ tāds troksnis par kaut kādu statuju, šeit taču ir daudz visādu mantu.

Un te nu profesors nošāva greizi.

—    Jūs spriežat gluži kā cilvēks, kas nozadzis Luvrā «Monu Līzu» un uzskata, ka neviens nepamanīs tās trūkumu, ja visapkārt karājas vēl tik daudz gleznu! Šī statuja ir tik unikāla, ka neviens Zemes mākslas darbs nav salīdzināms ar to. Lūk, kādēļ tā jāatdod.

Kad tirgojies, nedrīksti parādīt, cik ļoti ieinteresēts esi darījuma slēgšanā. Es uzreiz pamanīju alkatības liesmiņu Meiza acīs un noteicu pie sevis: «Ahā! Viņš ietiepsies.» Ienāca prātā Fultona vārdi par degvielas raķeti no Ganimēda.

—    Dodiet man pusstundu laika pārdomām, — Meizs sacīja un pagriezās uz izejas pusi.

—    Lūdzu, — profesors sausi atteica. — Bet tikai pusstundu, ne minūtes vairāk.

Meizs tomēr nebija vis nekāds muļķis: nebija pagājušas pat piecas minūtes, kad viņa antena lēni pagriezās pret Ganimēdu. Protams, mēs mēģinājām pārtvert sarunu, bet viņš izmantoja slepenu šifru. Šie avīžnieki acīmredzot ne visai uzticas cits citam.

Atbilde pienāca pēc dažām minūtēm un arī bija šifrēta. Turpmāko notikumu gaidās mēs no jauna apspriedāmies. Profesors bija nonācis līdz tādai stadijai, kad cilvēks iet pāri visiem šķēršļiem, nerēķinoties ne ar ko. Paša pieļautās kļūdas apziņa tikai vairoja viņa dusmas.

Acīmredzot Meizs no kaut kā baidījās, jo viņš atgriezās ar papildspēkiem. Viņu pavadīja pilots

Donalds Hopkinss, kas acīm redzami jutās neveikli.

—    Viss nokārtots, profesor, — Meizs uzvaroši paziņoja. — Sliktākajā gadījumā es varēšu atgriezties bez jūsu palīdzības, kaut arī tas prasīs mazliet vairāk laika. Tomēr es nenoliedzu, ka labāk būtu vienoties, tas ietaupīs gan laiku, gan naudu. Mans pēdējais vārds: jūs atdodat degvielu, bet es atdodu jums visus pārējos . .. ē-ē … suvenīrus, kurus esmu savācis. Taču «Mona Līza» paliek pie manis, kaut arī tādēļ es nonāktu uz Ganimēda tikai nākamajā nedēļā.

Vispirms profesors izgrūda dažus lāstus, kurus pieņemts saukt par kosmiskajiem, lai gan, goda vārds, tie ne visai atšķiras no Zemes lamuvārdiem. Atvieglojis sirdi, viņš ierunājās draudīgā pieklājībā:

—   Cienījamais mister Meiz, jūs esat pēdīgais krāpnieks, tātad man nav ar jums jāceremonējas. Esmu gatavs lietot spēku, likums mani attaisnos.

Mēs ieņēmām stratēģiskās pozīcijas pie durvīm. Meiza sejā atspoguļojās tikko jaušams nemiers, tik tikko jaušams.

—    Izbeidziet šo melodrāmu, — viņš augstprātīgi teica. — Tagad ir divdesmit pirmais, nevis deviņpadsmitais gadsimts, un šeit nav Mežonīgie Rietumi.

—   Mežonīgie Rietumi — tie ir deviņpadsmitā gadsimta .astoņdesmitie gadi, — pedantiskais Bills viņu izlaboja.

—    Uzskatiet sevi par arestētū, bet mēs pa to laiku izlemsim, kā rīkoties, — profesors turpināja. — Mister Sirl, pavadiet viņu uz B kabīni.

Meizs ar nervozu smiekliņu piespiedās atmuguriski pie sienas.

—    Diezgan, profesor, tas ir bērnišķīgi! Jūs nevarat aizturēt mani pret manu gribu. — Viņš, atbalstu meklēdams, pavērās «Henrija Ljūsa» kapteinī.

Donalds Hopkinss notrauca no uzsvārča neredzamu puteklīti.

—    Es nevēlos iejaukties visādās ķildās, — viņš noteica kaut kur izplatījumā.

Meizs nikni paskatījās uz savu pilotu un negribīgi padevās. Mēs apgādājām viņu ar grāmatām un ieslēdzām.

Tiklīdz Meizs bija aizvests, profesors pievērsās Hopkinsam. kas ar skaudību noraudzījās uz mūsu degvielas līmeņrādi.

—    Es nebūšu kļūdījies, kapteini, — viņš pieklājīgi sacīja, — pieņemot, ka jūs nevēlaties būt sava darba devēja mahināciju līdzdalībnieks.

—    Es esmu neitrāls. Mana darīšana ir atvest kuģi uz šejieni un nogādāt atpakaļ uz Zemi. Bet jūs tieciet galā oaši,

—    Paldies. Man šķiet, mēs viens otru lieliski saprotam. Varbūt jūs atgriezīsieties savā kuģī un paskaidrosiet, kāda ir situācija. Mēs sazināsimies ar jums pēc dažām minūtēm.

Kanteinis Hopkinss nevērīoā gaitā devās uz izeju. Durvīs viņš oagriezās r>ret Sirlu.

—    Starp citu, Kingslij, — viņš izmeta, — vai iū« neesat domājuši par spīdzināšanu? Esiet tik laipns un paziņojiet man, ia nolemsiet ķerties pie tās, — man ir daža laba amizanta ideja.

To teicis, viņš izgāja, atstādams mūs kopā ar ķīlnieku.

Cik es sapratu, profesors cerēja uz tiešu apmainu. Taču viņš nebija ņēmis vērā vienu lietu, proti, Merienas raksturu.

—    Tā Rendolfam vajag, — viņa sacīja. — Bet, starp citu, kāda tur starpība? Uz jūsu kuģa viņam nav nemaz sliktāk kā pie mums, un jūs neuzdrošināsieties durt viņam pirkstu klāt. Dariet man zināmu, kad viņš būs jums apnicis.

Strupcejš! Mēs acīm redzami bijām pārcentušies un galu galā itin nekā nebijām panākuši. Meizs atradās mūsu rokās, bet tas mums neko nedeva.

Profesors drūmi raudzījās iluminatorā, pagriezis mums muguru. Milzīgais Jupitera disks šķita balstāmies pret apvārsni, aizsedzot gandrīz visas debesis.

—    Viņa jāpārliecina, ka mēs nejokojam, — Forsters sacīja. Viņš pagriezās pret mani. — Kā jūs domājat, vai viņa no tiesas mīl šo nelieti?

—    Hm . .. Liekas, jā. Jā, protams.

Profesors iegrima domās. Tad viņš sacīja Sirlam:

—    Ienāciet manā kabīnē. Es gribu šo to ar jums apspriest.

Viņi bija projām diezgan ilgi, bet, kad atgriezās, abu sejās atspoguļojās ļauns prieks par kaut ko gaidāmu; profesors turēja rokā skaitļiem aprakstītu papīra lapu. Piegājis pie raidītāja, viņš izsauca «Henriju Ljūsu».

—    Klausos.— Spriežot pēc tā, cik ātri Meriena atbildēja, viņa bija gaidījusi mūsu izsaukumu. — Nu, kā, vai nolēmāt atsaukt trauksmi? Citādi taču tas kļūst jau garlaicīgi.

Profesors dzedri pavērās viņā.

-— Mis Mitčela, — viņš teica. — Acīmredzot jūs neesat mūsu vārdus ņēmusi nopietni. Tādēļ es nolēmu parādīt jums… hm…, ka mēs nejokojam. Es parūpēšos, lai jūsu šefs nonāktu tādā situācijā, ka viņam ļoti gribēsies, kaut ātrāk jūs viņu izpestītu.

—    Patiešām? — Meriena bezkaislīgi apvaicājās, taču man šķita, ka viņas balsī saklausāma satraukuma pieskaņa.

—    Jums droši vien nav īsti skaidra debess ķermeņu mehānika, — profesors saldā balsī turpināja. — Uzminēju? 2ēl, žēl. Starp citu, jūsu pilots apstiprinās visu, ko es tūlīt teikšu. Vai nav tiesa, mister Hopkins?

—    Šaujiet vaļā, — izdzirdējām ļoti neitrālu balsi.

—    Klausieties uzmanīgi, mis Mitčela. Atļaujiet vispirms atgādināt, ka mūsu stāvoklis uz šī pavadoņa nav gluži parasts, tas ir pat bīstams. Pietiek pamest skatienu pa iluminatoru, lai pārliecinātos, ka Jupiters ir tepat līdzās. Vai gan jums vēl jāatgādina, ka Jupitera pievilkšanas spēks daudzkārt pārsniedz pārējo planētu gravitāciju? Jūs to visu saprotat?

—    Jā, — Meriena apstiprināja, bet ne vairs tik aukstasinīgi. — Turpiniet.

—    Lieliski. Mūsu pasaulīte apriņķo Jupiteru divpadsmit stundās. Redziet: saskaņā ar zināmu teorēmu ķermenim, kas krīt no orbītas, vajadzīgas simt septiņdesmit septiņas tūkstošdaļas perioda, lai sasniegtu pievilkšanas spēku centru. Citiem vārdiem sakot, ķermenis, kas krīt no šejienes uz Jupiteru, sasniedz planētas centru aptuveni pēc divām stundām un septiņām minūtēm. Kapteinis Hopkinss, bez šaubām, var jums to apliecināt.

Pēc neilgas pauzes mēs izdzirdējām Hopkinsa balsi:

—    Es, protams, nevaru galvot par minēto skaitļu absolūtu precizitāti, bet domāju, ka viss ir pareizi. Ja ari ir kļūda, tad neliela.

—    Jauki, — profesors turpināja. — Jūs, bez šaubām, saprotat, — viņš labsirdīgi pavīpsnāja, — ka krišana uz planētas centru ir tīri teorētisks gadījums. Ja patiešām mestu no šejienes kādu priekšmetu, tas sasniegtu Jupitera atmosfēras augšējos slāņus daudz ātrāk. Es ceru, jums nav garlaicīgi klausīties manī?

—    Nē, — ļoti klusi atbildēja Meriena.

—    Brīnišķīgi. Vēl jo vairāk tādēļ, ka kapteinis Sirls man aprēķinājis, cik ilgi ķermenis īsti kritīs. Sanāk stunda un trīsdesmit piecas minūtes, iespējamā kļūda — divas trīs minūtes. Garantēt absolūtu precizitāti mēs nevaram, ha-ha! Jūs, protams, esat ievērojusi, ka mūsu pavadoņa pievilkšanas spēka lauks ir ārkārtīgi mazs. Otrais kosmiskais ātrums šeit ir tikai ap desmit metru sekundē. Aizmetiet kādu priekšmetu ar tādu ātrumu, un tas vairs neatgriezīsies uz šejieni. Pareizi, mister Hopkins?

—    Pilnīgi pareizi.

—    Bet tagad pāriesim pie lietas. Mēs domājam tūlīt izvest misteru Meizu pastaigā. Tikko viņš atradīsies tieši zem Jupitera, mēs noņemsim viņa skafandram reaktīvās pistoles un .. . ē . . . piešķirsim misteram Meizam zināmu paātrinājumu. Mēs ar savu kuģi labprāt panāksim viņu un uzņemsim, tiklīdz būsiet atdevusi mums nozagto īpašumu. No mana paskaidrojuma jūs, protams, sapratāt, ka laikam te ir visai svarīga nozīme. Stunda un trīsdesmit piecas minūtes ir apbrīnojami īss laika sprīdis, vai ne?

—           Profesor! — es pārsteigumā izsaucos, — Justo nedarīsiet!

—           Klusējiet jel! — viņš uzbrēca. — Tātad, mis Mitčela, ko jūs par to teiksiet?

Merienas sejā jautās gan šausmas, gan neticība.

—           Tas gluži vienkārši ir blefs! — viņa iesaucās. — Es neticu, ka jūs to darīsiet! Komanda jums neatļaus!

Profesors nopūtās.

—          Ļoti žēl. Kapteini Sirl, mister Grūvs, lūdzu, atvediet apcietināto un izpildiet manus norādījumus.

—    Tieši tā, ser, — svinīgi atbildēja Sirls.

Meizs bija acīm redzami izbijies, taču nedomāja

piekāpties.

—           Kas jums vēl padomā? — viņš jautāja, kad viņam iedeva skafandru.

Sirls paņēma viņa reaktīvās pistoles.

—          Apģērbieties, — viņš pavēlēja. — Mēs ejam pastaigāties.

Tikai tagad es aptvēru, kas profesoram padomā. Protams, tas viss ir blefs, kolosāls blefs, viņš nemetis Meizu uz Jupiteru. Un, ja arī gribētu mest, Sirls

I un Grūvss nebūtu ar mieru to darīt. Bet Meriena taču atjautīs, ka tiek krāpta, un mēs būsim sprukās.

I Aizbēgt Meizs nevarēja; bez reaktīvajām pistolēm viņš bija bezspēcīgs. Pavadoņi saņēma viņu zem rokām un vilka uz priekšu kā pietauvojamu aero- statu. Viņi vilka Meizu pretī apvārsnim — un pretī Jupiteram.

) Es palūkojos uz kaimiņu kuģi un ieraudzīju, ka Meriena, stāvēdama pie iluminatora, ar skatienu pavada šo trio. Arī profesors Forsters bija to pamanījis.

—     Ceru, mis Mitčela, jūs saprotat, ka mani ļaudis neaizvilka tukšu skafandru. Atļaušos ieteikt jums apbruņoties ar tālskati. Pēc minūtes viņi nozudis aiz apvāršņa, taču jūs atkal ieraudzīsiet misteru Meizu, kad viņš sāks… hm … celties augšup.

Skaļrunis klusēja. Likās, ka mokošajām gaidām nebūs gala. Varbūt Meriena nodomājusi pārbaudīt profesora apņēmību?

Paķēris tālskati, es pavērsu to pret debesīm, kas pacēlās virs tik aplam tuvā apvāršņa. Un pēkšņi ieraudzīju niecīgu gaismas uzliesmojumu pret Jupitera milzu diska dzelteno fonu. Atri iestādīju fokusu un saskatīju trīs figūriņas paceļamies kosmosā. Manu acu priekšā tās sadalījās: divas ar pistolēm piebremzēja un sāka krist atpakaļ uz «Piecnieku», bet trešā lidoja tālāk tieši pretī draudīgajam debess ķermenim.

Es šausmās pagriezos pret profesoru.

—    Viņi to izdarīja! Es biju domājis, ka tas ir blefs!

—    Mis Mitčela, bez šaubām, domājusi tāpat, — , piofesors vēsi atbildēja, runādams mikrofonā. — Ceru, ka man nav jums jāskaidro, ar ko draud vilcināšanās. Šķiet, es jau teicu, ka kritiens no mūsu orbītas līdz Jupiteram ilgst tikai deviņdesmit piecas minūtes. Bet vispār pietiek arī ar četrdesmit minūtēm, pēc tam būs par vēlu . ..

_Viņš ieturēja izteiksmīgu pauzi. Skaļrunis klusēja.

—    Bet tagad, — profesors turpināja, — es izslēdzu uztvērēju, lai izvairītos no veltīgiem strīdiem. Mēs atsāksim sarunu tikai tad, kad jūs būsiet atdevusi statuju … Un pārējos priekšmetus, par ku

riem misters Meizs tik neapdomīgi izrunājās. Visu labu.

Pagāja desmit mokpilnas minūtes. Es biju- pazaudējis Meizu no redzes loka un jau prātoju, vai tikai nav pienācis laiks sasiet profesoru un drāzties pakaļ viņa upurim, kamēr vēl neesam kļuvuši par slepkavām. Bet kuģi taču vada tie paši cilvēki, kas ar savām rokām izdarījuši noziegumu. Es pagalam apjuku.

Te lēni atvērās «Henrija Ljūsa» lūka un parādījās divi skafandros tērpti stāvi, balstīdami mūsu stiīdu vaininieku.

—    Pilnīga kapitulācija. — Profesors apmierināts nopūtās. — Nesiet šurp, — viņš pa radio izrīkoja. — Es atvēršu slūžas.

Viņš acīm redzami nesteidzās. Es nepārtraukti skatījos pulkstenī — bija pagājušas jau piecpadsmit minūtes. Gaisa slūžās iedārdējās, iešķindējās, tad atvērās durvis un ienāca kapteinis Hopkinss. Viņam sekoja Meriena, kurai trūka tikai asiņainas āvas rokā, — tad tā būtu īsta Klitemn^stra. Baidījos sastapt viņas skatienu, bet profesoram no tā ne silts, ne auksts. Viņš iegāja slūžās, pārbaudīja, vai viss ir atgādāts, un atgriezās, rokas berzēdams.

—    Nu, tā, — viņš jautri sacīja. — Bet tagad piesēdiet, iedzersim un aizmirsīsim šo nepatīkamo pārpratumu.

—    Jūs esat prātu zaudējis! — es sašutumā iesaucos, rādīdams uz pulksteni. — Viņš jau nolidojis pusi ceļa līdz Jupiteram!

Profesors Forsters nosodoši pavērās manī.

—   Nepacietība ir parasts jaunības netikums, — viņš noteica. — Es neredzu nekāda iemesla steigai.

Te nu pirmoreiz ierunājās Meriena; no meitenes sejas bija redzams, ka viņa ne pa jokam izbijusies.

—    Bet jūs taču apsolījāt, — viņa nočukstēja.

Profesors negaidot padevās. Viņam palika pēdējais vārds, un viņš nebūt negribēja paildzināt spīdzināšanu.

—   Nomierinieties, mis Mitčela, un jūs, Džek, — Meizs atrodas drošībā tāpat kā mēs ar jums. Viņu var uzņemt kuģī kuru katru brīdi.

—    Tātad jūs man melojāt?

—    Nepavisam ne. Viss, ko es teicu, ir tīra patiesība. Tikai jūs izdarījāt nepareizu secinājumu. Kad es jums sacīju, ka no mūsu orbītas mests ķermenis nokritīs uz Jupitera pēc deviņdesmit piecām minūtēm, es — atzīstos, ne bez nodoma — noklusēju kādu svarīgu noteikumu. Vajadzēja piebilst: «Ķermenis, kas atrodas miera stāvoklī attiecībā pret Jupiteru.» Jūsu draugs misters Meizs lidoja pa orbītu kopā ar pavadoni un tādā pašā ātrumā kā pavadonis. Apmēram seši kilometri sekundē, mis Mitčela. Jā, mēs nometām viņu no «Piecnieka» pretī Jupiteram. Taču mūsu piešķirtais ātrums ir sīkums, praktiski viņš turpina lidot pa to pašu orbītu. Viņš var nolidot pretī Jupiteram — kapteinis Sirls to visu aprēķināja — ne vairāk kā simt kilometru. Apriņķojuma beigās, pēc divpadsmit stundām, viņš atradīsies tai pašā punktā, no kura startējis, bez jebkādas palīdzības no mūsu puses.

Iestājās ilgs, ļoti ilgs klusums. Merienas seja pauda gan naidu, gan atvieglojumu, gan ap stūri apvesta cilvēka niknumu. Beidzot viņa pagriezās pret kapteini Hopkinsu.

—    Jūs, protams, to visu zinājāt! Kāpēc jūs man neko neteicāt?

Hopkinss pārmetoši paskatījās uz viņu.

—    Jūs man nejautājāt, — viņš atbildēja.

Mēs pievācām Meizu pēc stundas. Viņš bija nolidojis tikai divdesmit kilometrus, un mēs bez pūlēm sameklējām viņu pēc skafandrā iemontētās sig- nālspuldzes. Meiza radiofons bija sabojāts, un tagad gan es sapratu, kādēļ. Meizs bija pietiekami gudrs, lai aptvertu, ka viņam nekas nedraud, un, ja radio būtu darbojies, viņš būtu nodibinājis sakarus ar savējiem un atmaskojis mūsu krāpšanu. Bet, starp citu, kas zina! Personiski es viņa vietā labāk būtu padevies, kaut arī pilnīgi droši zinātu, ka man nekas nevar notikt. Manuprāt, viņš tur jutās ļoti vientuļš .. .

Ar pašu mazāko ātrumu panākuši Meizu, mēs ie- vilkām viņu iekšā. Man par izbrīnu, viņš nesarīkoja nekādu scēnu: vai nu pārlieku priecājās, atgriezies mūsu mājīgajā kabīnē, vai ari bija nospriedis, ka zaudējis godīgā cīņā un nav vērts turēt ļaunu prātu uz uzvarētāju. Pēdējais iemesls, domāju, ir ticamāks.

Nu, lūk, šķiet, arī viss, ja neskaita to, ka uz atvadām mēs vēlreiz atstājām Meizu ar garu degunu. Viņa kuģa komerckrava taču bija jūtami samazinājusies, tātad arī degvielas vajadzēja mazāk, un pārpalikumu mēs paturējām sev. Tas mums deva iespēju aizvest «Vēstnesi» uz Ganimēdu. Protams, profesors izrakstīja Meizam čeku par degvielu, viss bija pilnīgi likumīgi.

Un vēl kāda raksturīga epizode, par kuru man jums jāpastāsta. Jau pirmajā dienā pēc tam, kad Britu muzejā tika atvērta jaunā nodaļa, es aizgāju turp paskatīties u^z «Vēstnesi»: gribējās pārbaudīt, vai tas ietekmēs mani tikpat spēcīgi arī jaunajos apstākļos. (Nu, tad ziniet: tagad bija gluži kas cits nekā agrāk, bet iespaids tomēr spēcīgs, un kopš tā brīža es visu muzeju uztveru kaut kā savādāk.) Zālē bija milzums apmeklētāju, un viņu vidū ieraudzīju Meizu un Merienu.

Beidzās ar to, ka mēs iegriezāmies restorānā un visai patīkami pavadījām laiku pie galdiņa.. Gods kam gods, Meizs ilgi netur ļaunu prātu. Vienīgi Meriena mani sarūgtināja.

Nudien nesaprotu, ko viņa tajā atradusi.

Džeimss Makonels

Macīšanas teorija

Džeimss Makonels ir ievērojams amerikāņu profesors, psihologs, darbojas eksperimentālajā psiholoģijā un īpaši pievērsies mācīšanas teorijas problēmām. Makonels uzrakstījis vairākas monogrāfijas,

Es rakstu tāpēc, ka Viņš acīmredzot vēlas, lai es to darītu. Pretējā gadījumā Viņš taču nebūtu atstājis man papīru un zīmuli. Un vārdu «Viņš» es rakstu ar lielo burtu tāpēc, ka tas man šķiet vispareizāk. Ja es esmu miris un atrodos ellē, tad lielais burts ir ļoti piemērots. Bet, ja- esmu tikai kāda gūsteknis, arī tad mazliet paglaimot nav par ļaunu.

' Kamēr es sēžu šajā nelielajā telpā un pārdomāju notikušo, mani visvairāk pārsteidz tas, cik strauji, viss norisinājās. Tajā brīdī es pastaigājos pa mežu savas ārpilsētas mājas tuvumā. Un tad pēkšņi biju nokļuvis šajā mazajā, tukšajā istabā kails kā no olas izšķīlies putnēns, un vienīgi spēja domāt tagad glābj mani no vājprāta. Kad notika «pārmaiņa» (vienalga, kā to izskaidro), es nesajutu pat visniecīgāko kustību, kas liecinātu par manu pārvietošanos no meža uz šo istabu. Tam, kas to spējis izdarīt, jāizsaka vislielākā atzinība — Viņš ir vai nu izgudrojis anestezējošu līdzekli, kas iedarbojas acumirklī, vai arī atrisinājis problēmu par matērijas momentānu pārveidošanu. Man labāk patiktu, ja apstiprinātos pirmais variants, jo otrais rada pārāk lielas bažas.

Cik atceros, pirms «pārmaiņas» mani nodarbināja doma par to, kā izskaidrot maniem pirmā kursa studentiem psihologiem dažas mācīšanas teorijas vissarežģītākās tēzes. Tālu tālu pagātnē šajā brīdī šķiet universitātes dzīve: jums man jāpiedod, ka es patlaban vairāk domāju par to, kur atrodos un kā izkļūt ārā no šejienes, nekā par to, kā iedzīt galvā jaunajiem studentiem Halla vai Tolmena atziņas.

Tātad pirmais jautājums: kur es atrodos? Atbildes vietā varu vienīgi aprakstīt šo istabu. Tā ir apmēram divdesmit kvadrātpēdu liela, aptuveni divpadsmit pēdu augsta, bez logiem, un vienas sienas vidū ir kaut kas līdzīgs durvīm. Visi priekšmeti ir vienādi pelēcīgi, bet sienas un griesti izstaro diezgan patīkamu nenoteiktas krāsas gaismu. Sienas veidotas no kaut kāda cieta materiāla, kas varētu būt metāls, jo, tām pieskaroties, jūtams vēsums. Grīda ir darināta no mīkstāka, gumijota materiāla, kas mazliet padodas, kad pa to staigāju. Turklāt grīda it kā «dreb» un rada sajūtu, ka tā visu laiku vibrē. Tā ir mazliet siltāka nekā sienas, un tas jau ir gluži labi, jo liekas, ka nāksies gulēt uz grīdas.

Vienīgās mēbeles šajā istabā ir kaut kas līdzīgs galdam un kaut kas līdzīgs krēslam. Patiesībā galds nav īsti galds un krēsls nav īsti krēsls, taču abi priekšmeti varētu kalpot šādam nolūkam. Uz galda es atradu papīru un zīmuli. Nē, atļaujiet man izteikties precīzāk. Tas, ko apzīmēju ar vārdu «papīrs», ir krietni vien rupjāks un biezāks par to, pie kā esmu pieradis, un nupat pieminētais zīmulis ir tikai tievs

giafīta irbulis, kuru es uzasināju, paberzējot tā vienu galu pret galdu.

Tas ir viss, kas atrodas šajās četrās sienās. Es vēlētos zināt, ko Viņš izdarījis ar manu apģērbu. Uzvalks vairs nebija nekāds jaunais, bet es esmu nobažījies par saviem ielas apaviem. Es ļoti priecājos par šiem zābakiem — tie bija diezgan dārgi, un man ne visai patiktu tos pazaudēt.

Tātad joprojām paliek neatbildēts pirmais jautājums: kur, velns parāvis, es atrodos — vienīgi, ja velns mani patiešām nav parāvis.

Vēl sarežģītāks ir otrs jautājums: kāpēc es šeit atrodos? Ja es slimotu ar paranoju [3] , tad droši vien domātu, ka mani nolaupījuši ienaidnieki. Vai arī iztēlotos, ka krieviem radusies sevišķa interese par maniem pētījumiem, tāpēc tie slepus aizveduši mani uz kādu Sibīrijas nostūri un drīz ieradīsies, lai piedāvātu sadarbību vai nāvi. Taču, lai cik bēdīgi tas arī būtu, es esmu pārāk liels reālists. Šie pētījumi ļoti interesēja mani pašu un varbūt arī vienu otru psihologu, kam patīk noņemties ar diezgan nepopulārajām dzīvnieku" apmācīšanas problēmām, taču nekādā ziņā tie nebija tik svarīgi, lai kādam ienāktu prātā nodarboties ar cilvēku laupīšanu.

Tātad es vēl joprojām esmu pilnīgā neziņā. Kur es atrodos, un kāpēc es te atrodos?

Un kas ir Viņš?

Esmu nolēmis atturēties no jebkādiem mēģinājumiem atzīmēt savā dienasgrāmatā «dienas» vai «stundas». Šādām laika vienībām pašreizējos apstākļos nav nekādas jēgas, jo visu laiku, kamēr esmu nomodā, gaisma nemaz nemainās. Cilvēka organisms nav apgādāts ar tik precīzu iekšējo pulksteni kā dažs labs zemākas sugas dzīvnieks. Ļoti daudzi izmēģinājumi ir pierādījuši, ka no visiem ārējiem kairinājumiem izolēts cilvēks drīz vien zaudē laika izjūtu. Tāpēc es norādīšu vienīgi uz pārtraukumiem savā stāstījumā, un, cerams, Viņš sapratīs, ka nevar gaidīt no manis precīzus pierakstus, ja jau Viņš ir bijis tik neattapīgs un nav atstājis man rokas pulksteni.

Nekas sevišķs nav noticis. Es gulēju, man deva ēst un dzert, kā arī iztukšoja pūsli un zarnas. Kad pēdējo reizi pamodos, ēdiens jau bija nolikts uz galda. Jāpiebilst, ka Viņš nekādā ziņā nav gardēdis. Vismaz proteīnu zirnīši neatbilst maniem priekšstatiem par karalisku maltīti. Tomēr tie palīdzēs uzturēt manu miesu un dvēseli (protams, tādā gadījumā, ja tās šajā brīdī vēl ir apvienotas vienā ķermenī). Taču es noteikti protestēju pret to, kādā.veidā saņemu dzeramo. Pēc ēšanas mani mocīja slāpes, un es jau sāku nolādēt Viņu un visu pasauli, taču tad pamanīju, ka pa to laiku, kamēr esmu gulējis, sienā parādījies neliels knupītis. Vispirms nodomāju, ka Fieidam laikam gan ir taisnība un ka mans libido pakļāvis sev manu iztēli. Es izmēģināju knupīti un pārliecinājos, ka tā tomēr ir pilnīgi reāla ierīce, kas tagad apgādās mani ar dzeramo. Kad šo rīku sūc, pa to sāk plūst pavēss saldens šķidrums. Taču šī procedūra ir ārkārtīgi pazemojoša. Diezgan nepatīkami jau ir sēdēt visu dienu tādā izskatā, kādā esmu nācis pasaulē. Taču prasīt, lai oficiāli apstiprināts profesors paceļas uz pirkstgaliem un sūc knupīti, ja vi- ņsm gribas dzert, — tas tomēr ir par daudz. Es būtu sūdzējies priekšniecībai, ja vien zinātu, kam šo sūdzību iesniegt.

Kad biju paēdis un padzēries, vēlēšanās nokārtot savas dabiskās vajadzības kļuva pārāk stipra, lai to varētu vienkārši apspiest. Tā kā esmu pieradis pie tualetes ar klozetu, tad šādu labierīcību trūkums bija visnepatīkamākais. Taču neatlika nekas cits kā ielīst vienā istabas kaktā un samierināties ar šo ne visai patīkamo situāciju. (Starp citu, vai tieksme ielīst kaktā nav zināmā mērā instinktīva?) Taču šīs darbības rezultātā es uzzināju, kādam nolūkam droši vien kalpo grīdas vibrācija. Jau pēc dažām minūtēm visi ekskrementi bija pazuduši grīdā. Tas bija norisinājies pakāpeniski. Tagad man nāks prātā visādas nepatīkamas domas par to, kas varētu notikt ar mani, ja es pailgāk aizgulētos.

Varbūt to jau varēja sagaidīt, bet patlaban man ir tāda sajūta, ka pēc visa tā man jau sākusies no- slieksme uz paranoju. Mēģinot noskaidrot otro jautājumu, kāpēc es šeit atrodos, man sāk rasties aizdomas, vai tikai kāds no maniem universitātes kolēģiem neizmanto mani par kāda sava eksperimenta objektu. Piemēram, Maklīrijs varētu būt izdomājis kādu fantastisku eksperimentu, lai pārbaudītu, kā izturas no apkārtējās vides izolēts cilvēks, un tagad nu viņš izlieto mani par kontroles materiālu. Jūs domājat, ka viņam būtu vajadzējis vispirms palūgt man atļauju. Bet varbūt izmēģinājuma objekts nedrīkst zināt, kas ar viņu notiek. Tādā gadījumā es varētu izjust zināmu gandarījumu. Ja Maklīrijs ir atbildīgs par šo pasākumu, tad viņam manas prombūtnes laikā būs jāvada manu audzēkņu nodarbības. Un es zinu, ka viņam ļoti nepatīk pasniegt mācīšanas teoriju jauniņajiem.

Kaut jūs zinātu, kā mani nomāc šīs telpas klusums!

Es pēkšņi esmu atradis atbildes uz abiem jautājumiem. Tagad zinu gan to, kur atrodos, gan arī to, kas ir Viņš. Un es slavēju dienu, kad mani ieinteresēja kustību uztveres problēma.

Vispirms man jāpastāsta, ka putekļu daļiņu daudzums gaisā šajā istabā, šķiet, ir lielāks nekā parasti. Man tas nelikās nekas sevišķs, bet tad es pamanīju, ka putekļi uz grīdas koncentrējas galvenokārt gar vienu sienu. Sākumā es domāju, ka cēlonis meklējams ventilācijas sistēmā: varbūt tajā vietā, kur šī siena savienojas ar grīdu, uz āru iet kāds gaisavads. Taču, kad aizgāju līdz turienei un pieliku plaukstu pie grīdas, es nemanīju ne mazāko gaisa plūsmu. Kamēr es vēl turēju plaukstu piespiestu tajā vietā, kur siena savienojas ar grīdu, puteklīši plānā kārtiņā bija pārklājuši manu roku. Es šo eksperimentu atkārtoju arī vairākās citās istabas vietās, taču tur nekas tamlīdzīgs nenotika. Šī parādība bija novērojama tikai pie vienas sienas, turklāt visā tās garumā.

Bet, ja cēlonis nav meklējams ventilācijā, tad kur gan citur? Pēkšņi es atcerējos dažus aprēķinus, kurus biju izdarījis tad, kad raķešu speciālisti pirmo reizi izvirzīja .priekšlikumu uzbūvēt pavadoni, kuru varētu izmantot par starpplanētu staciju un kuru apkalpotu cilvēki. Inženieriem nav nopietnu zināšanu par cilvēku izturēšanos dažādās sarežģītās situācijās, un man ienāca prātā, ka šie nejēgas droši vien nav ņēmuši vērā to, kā cilvēka organisms reaģē uz pavadoņa rotāciju. Viņi ir projektējuši šo apaļam pīrāgam līdzīgo pavadoni ar tādu aprēķinu, lai, tam rotējot, centrbēdzes spēks aizstātu gravitācijas spēku. Tādā gadījumā pavadoņa ārējais apvalks kļūst par «apakšu» visiem^ kas tajā atrodas. Acīmredzot konstruktori nav rēķinājušies ar to, ka cilvēks ir tikpat jutīgs pret leņķisku rotāciju kā pret gravitācijas spēka izmaiņām. Šai sakarā es secināju, ka cilvēkam tūlīt sāks reibt galva, ja viņš būs pagriezis to tikai par trim vai četrām pēdām uz vienu vai otru pusi no pavadoņa centra. Cik nepatīkami gan vajadzēs justies, kad, apsēžoties krēslā, katru reizi kļūs nelabi. Domājot par šo problēmu, man kļuva skaidrs arī tas, ka puteklīši un tamlīdzīgas sīkas daļiņas acīmredzot pārvietosies virzienā, kas ir pretējs griešanās virzienam, un tātad koncentrēsies pie jebkuras sienas vai attiecīga šķēršļa, kuru tās sastaps savā ceļā.

Gribēdams pārbaudīt, vai puteklīšu kustība ir palīdzējusi man tuvoties problēmas atrisinājumam, es vēl tikai uzkāpu uz galda un nolēcu no tā. Patiešām, kad nokļuvu uz grīdas, mana galva dūca tā, it kā pa to būtu iespēris mūlis. Mana hipotēze bija apstiprinājusies.

Tātad es atrodos kosmosa kuģī!

Šis pieņēmums šķiet neticams, taču, lai cik savādi tas būtu, mani tomēr nomierina. Tagad man vismaz nevajag vairs lauzīt galvu par to, vai esmu nonācis debesīs vai ellē, jo tādam pārliecinātam agnostiķim, kāds esmu es, ir daudz patīkamāk apzināties, ka viņš ir nokļuvis kosmosa kuģī. Acīmredzot man jāatvainojas Maklīrijam — man vajadzēja zināt, ka viņš nekad nebūtu bijis ar mieru radīt tādu

situāciju, kad viņam jāuzņemas pasniegt pirmā kursa studentiem visu mācīšanas teoriju!

Protams, tagad es zinu, kas ir «Viņš». Vai arī, pareizāk sakot, zinu, kas Viņš nav, un tas nebūt nav viens un tas pats. Katrā ziņā būtu aplami domāt arī turpmāk, ka Viņš ir cilvēks. Bet, vai mani šis pieņēmums nomierina vai ne, to es vēl nevaru pateikt.

Tomēr man vēl joprojām nav ne mazākās jausmas par to, kāpēc es šeit atrodos un kāpēc šī svešā būtne par sava kosmosa kuģa viesi no visiem cilvēkiem izvēlējusies tieši mani. Kādam nolūkam es varētu būt noderīgs? Man šķiet, ja Viņš vēlētos nodibināt sakarus ar cilvēci, Viņš būtu atvilinājis pie sevis kādu politisku darbinieku. Galu galā tieši tam politiķi ir kā radīti. Tā kā neviens vēl nav pūlējies sazināties ar mani, tad man gribot negribot jāatsakās no patīkamajām cerībām uz to, ka Viņa nolūks ir nodibināt sakarus ar gēnus homo\

Bet varbūt Viņš ir zinātnieks no kādas citas galaktikas planētas, piemēram, biologs, kas meklē jaunas, vēl nezināmas sugas. Tas gan ir sevišķi nepatīkams - pieņēmums. Ja nu izrādītos, ka Viņš ir fiziologs, kas vēlas mani uzšķērst, lai iepazītos ar manu dzīvības noslēpumu? Un manas iekšas uzziedīs uz priekšmeta stikliņa, lai simtiem jauno Viņu aplūkotu tās mikroskopā? Brrr! Esmu gatavs ziedot savu dzīvību zinātnes labā, taču daudz labprātāk es to darītu pakāpeniski.

Ja jums nav iebildumu, es mēģināšu uz brīdi apspiest šīs nepatīkamās domas.

Mīļais dievs! Man taču būtu vajadzējis to zināt! Liktenim patīk mūs izjokot, un katru joku var aplūkot arī no komiskā viedokļa. Viņš ir psihologs! Ja es būtu pienācīgi apsvēris šo jautājumu, es būtu sapratis, ka, atklājot jaunas sugas, ikviens vispirms interesējas par īpatņa izturēšanos un tikai tad par tā fizioloģiju. Tātad esmu piedzīvojis vislielāko apvainojumu vai arī vislielāko atzinību. Tikai vēl īsti nezinu, kuru no abiem. Esmu kļuvis par citas planētas psihologa izmēģinājumu .eksemplāru!

Šī doma man pirmoreiz ienāca prātā, kad pēdējo reizi pamodos (jāpiebilst, ka miegā man rādījās visšausmīgākie sapņi). Bija skaidri redzams, ka istabā notikusi pārmaiņa. Es tūlīt pamanīju, ka pie vienas sienas atrodas kaut kāda svira un līdzās tai neliels caurums, zem kura novietota tvertne. Es piegāju pie sviras, brīdi aplūkoju to un nejauši pieskāros šai ierīcei. Tajā pašā brīdī bija dzirdams skaļš klikšķis, un no cauruma izkrita proteīnu zirnītis, kas ieripoja tvertnē.

Es uz brīdi saraucu pieri grumbās. Tas viss man likās tik brīnum tuvs un pazīstams. Tad es pēkšņi sāku kratīties nevaldāmos smieklos. Istaba bija pārvērtusies par milzīgu Skinnera sprostu! Vairākus gadus praksē biju pētījis dzīvnieku mācīšanas teoriju, turēdams baltās žurkas Skinnera sprostā un novērodams žurku izturēšanās pārmaiņas. 2urkām vajadzēja iemācīties nospiest sviru, lai iegūtu barības zirnīti, kuru tām izsvieda tāds pats aparāts, kāds tagad ir piestiprināts pie mana krātiņa sienas. Esmu strādājis tik daudzus gadus, izdarījis tik daudzus eksperimentus un tagad pats atrodos sprostā gluži kā žurka Skinnera sprostā! Iespējams, ka tā tomēr ir elle, es sev sacīju, un tūlīt lords Galvenais

Bende pasludinas: «Lai noziedznieks tiek sodīts pēc saviem nopelniem.»

Atklāti sakot, šis pēkšņais notikumu pavērsiens mani mazliet satrauca.

Acīmredzot es tieku mācīts atbilstoši teorijai. Drīz vien es atklāju, ka, nospiežot sviru, reizēm saņemu barību — proteīnu zirnīti,, bet reizēm atskan vienīgi klikšķis un vairāk nekas nenotiek. Liekas, ka apmēram pēc katrām divpadsmit stundām aparāts man izsniedz skaita ziņā dažādu proteīnu zirnīšu daudzumu — pagaidām šis skaits svārstījās starp pieci un piecpadsmit. Es nekad iepriekš nezināju, cik daudz pilulu — tas ir, proteīnu zirnīšu — aparāts izsniegs, turklāt aparāts izspļauj tās ar pārtraukumiem. Dažreiz man jāspiež svira desmitiem reižu, līdz kaut ko saņemu, bet dažreiz aparāts izsniedz man pa zirnītim pēc katra sviras nospiediena. Kopš man nav vairs pulksteņa, es nekad lāgā nezinu, kad ir pagājušas divpadsmit stundas, tāpēc tad, kad domāju, ka barošanas laiks tuvojas, es pieeju pie sviras un spiežu to ik pēc pāris minūtēm. Gluži tāpat, kā to darīja manas žurkas. Tā kā zirnīši ir ļoti sīki un es nekad nejūtos īsti paēdis, es reizēm, pavisam negribot, sāku raustīt sviru tikpat neganti kā nesaprātīgs dzīvnieks. Taču reiz es nokavēju barošanas laiku un biju jau pavisam tuvu bada nāvei (vismaz man tā šķita), un tomēr man bija jāgaida, līdz aparāts atkal izsniegs kārtējo barības devu. Mans pašlepnums bija smagi cietis, un vienīgais mierinājums vēl bija tas, ka, sistemātiski badojoties, pavisam drīz atgūšu savu slaido figūru.

Vismaz liekas, ka Viņa nodoms nav mani nobarot, lai pēc tam nokautu. Bet varbūt Viņam labāk garšo liesa gaļa?

Tagad mani jau vērtē augstāk. Savā neierobežotajā citas planētas iemītnieka gudrībā Viņš acīmredzot ir nospriedis, ka esmu pietiekami attapīgs, lai prastu apieties ar Skinnera tipa aparātu, tāpēc man uzticēts grūtāks uzdevums — atrast izeju no labirinta. Vai jūs varat iedomāties, kāda ironija slēpjas šajā rīcībā? Mani izmanto, lai pārbaudītu praksē visu mācīšanas teorijas klasisko metodiku. Kaut es varētu vismaz sazināties ar Viņu! Mani mazāk uztrauc tas, ka tieku pārbaudīts, nekā tas, ka mani novērtē tik zemu. Es taču spēju veikt simtiem reižu grūtākus uzdevumus par tiem, kurus Viņš man uzdod patlaban. Bet kā lai Viņam to pasaku?

Esmu pārliecinājies, ka šis labirints ir ļoti līdzīgs mūsu parastajiem T veida labirintiem, tāpēc to iegaumēt nav pārāk grūti. Tiesa, tas gan ir pagarš un tā ceļā sastopami divdesmit trīs izvēles atzarojumi. Nokļuvis labirintā pirmo reizi, es klejoju pa to gandrīz veselu pusstundu. Tas ir visai dīvaini, bet sākumā es nesapratu, kur atrodos, un tāpēc nemaz nemēģināju labi iegaumēt pareizos pagriezienus. Tikai sasniedzis pēdējo nodalījumu un atradis tajā barību, kas bija domāta man, es aptvēru šī eksperimenta jēgu. Nākamo reizi izpildīju uzdevumu jau daudz labāk un pa visīsāko ceļu drīz vien nonācu pie mērķa. Tomēr šie panākumi neglaimo manai patmīlībai, jo zinu, ka manas baltās žurkas būtu veikušas uzdevumu pat vēl mazliet ātrāk nekā es.

Skinnera aparāts vēl joprojām nav aizvākts no

«mana krātiņa» (piemērotāku apzīmējumu es nevaru izdomāt), bet svira tagad izsniedz man barību diezgan reti. Es šad un tad vēl to nospiežu, taču šī ierīce mani vairs īpaši neinteresē, kopš labirinta pēdējā nodalījumā saņemu pietiekamu barības devu.

Tagad, kad skaidri zinu, kas ar mani notiek, gluži dabiski, es galvenokārt domāju par to, kā izkļūt no šīs situācijas. Labirinti man nekādas īpašas grūtības nesagādā, taču acīmredzot mans intelekts nav tik attīstīts, lai es spētu izbēgt no gūsta. Ja tā labi padomā, tad maniem izmēģinājuma dzīvniekiem taču arī bija ārkārtīgi mazas iespējas izkļūt no maniem nagiem. Un, ja nu pieņem, ka man nav nekādu izredžu izglābties, — ko lai iesāk tad? Kas notiks tālāk, kad Viņš būs pabeidzis ar mani visus eksperimentus, kas Viņu interesē? Vai Viņš apiesies ar mani tāpat, kā es apgājos ar gandrīz visiem saviem izmēģinājuma dzīvniekiem — tas ir, iesviedīs mani hloroforma traukā?

«Pēc eksperimenta pabeigšanas dzīvniekus vairs nesaglabāja,» tā mēs saudzīgi izsakāmies speciālajā literatūrā. Jūs varat iedomāties, ka šāda perspektīva mani ne visai vilina. Vai arī, ja Viņš atzīs mani par sevišķi noderīgu, Viņš var izlietot mani par vaislinieku, lai izveidotu kādu savu īpašas sugas koloniju. Nu, tas paver zināmas iespējas…

Ak, lai nolādēts šis Freids!

Un lai nolādēts arī Viņš! Tiklīdz biju labi iepazinis labirintu, Viņš atkal visu pārmainīja. Es šaudījos šurpu un turpu gluži kā sikspārnis saules gaismā, līdz beidzot nonācu pie mērķa. Šķiet, ka ar šajā reizē sasniegtajiem rezultātiem lepoties vis nevaru. Viņš bija pārveidojis labirintu tā, ka viss iekārtojums tagad izskatījās kā spoguļattēlā — pilnīgi otrādi, nekā jābūt.. Es to atklāju jau pēc diviem mēģinājumiem. Ja jau Viņš ir tik slīpēts, lai tad nu pagudro vien, kā tas man izdevies!

Viņš laikam bijis apmierināts ar to, kā es orientējos pārveidotajā labirintā, tāpēc ka tagad Viņš izdomājis jaunu, vēl sarežģītāku uzdevumu. Man šķiet, ka es atkal būtu varējis atrast pareizo atrisinājumu, ja vien būtu pratis visu loģiski apsvērt. Kad pirms dažām stundām pamodos, tad redzēju, ka atrodos pavisam citā telpā. Tā bija pilnīgi tukša, vienīgi pretējā sienā pamanīju divas durvis — vienas spilgti baltas, bet otras pilnīgi melnas. Starp mani un durvīm ātradās dziļš ar ūdeni piepildīts baseins. Man šī situācija nepavisam nepatika, jo tūlīt sapratu, ka viņš ierīkojis man kaut kādu lecamo bedri. Man vajadzēja uzminēt, kuras no durvīm atvērsies un dos iespēju tikt pie barības. Bet otras durvis būs aizslēgtas. Ja lecot atduršos pret nepareizām, aizslēgtajām durvīm, es iekritīšu ūdenī. Nomazgāties man tagad nekaitētu vis, tikai ne tādā veidā. Kamēr tā stāvēju, novērtēdams situāciju, es saņēmu vislielāko triecienu savā dzīvē. Es to domāju pavisam burtiski. Šis izdzimtenis jau iepriekš visu bija paredzējis. Eksperimentējot ar žurkām, es izmantoju elektrisko strāvu, lai piespiestu tās lēkt pāri bedrei. Viņš rīkojās tieši pēc tās pašas sistēmas. Šīs telpas grīdā ir ielaists pamatīgs spriegums. Es kliedzu pilnā balsī, lēkāju augšup lejup un biju ārkārtīgi uzbudināts, kā tas mēdz būt šādos gadījumos. Tomēr nepagāja ne divas sekundes, kad es atjēdzos un strauji lēcu pāri bedrei balto durvju virzienā.

Un zināt ko? Ūdens baseina ir auksts ka ledus!

Pēc maniem aprēķiniem iznāk, ka tagad esmu jau atrisinājis vismaz astoņdesmit septiņus dažādus variantus, lai noskaidrotu, kādā virzienā man jālec, un man tas Viss ir galīgi apriebies, turklāt esmu noguris. Reiz es kļuvu pavisam nikns un tikai norādīju uz pareizajām durvīm — un tūdaļ saņēma strāvas triecienu par to, ka biju pārtraucis lēkšanu. Es sāku bļaut nelabā balsī, lamādams Viņu uz velna paraušanu un kliegdams, ka Viņam gribot negribot nāksies samierināties ar manu izturēšanos, vai nu tā Viņam patīk vai ne. Bet Viņš, protams, tikai palielināja spriegumu.

Atklāti sakot, es nezinu, cik ilgi vēl varēšu to paciest. Tas nav tāpēc, ka uzdevumi būtu pārāk grūti. Ja Viņš man dotu iespēju kaut vai daļēji parādīt savas zināšanas, es vēl neko neteiktu. Esmu apdomājis vismaz tūkstoti visdažādāko bēgšanas plānu, taču neviens no tiem neliekas īsti piemērots. Bet, ja drīz netikšu ārā no šejienes, es galīgi sajukšu prātā.

Pēc pēdējā notikuma es gandrīz veselu stundu sēdēju un raudāju. Es saprotu: mūsu kultūras tradīcijām nav raksturīgi, ka pieaudzis vīrietis raud, taču ir gadījumi, kad tamlīdzīgus tabu var neievērot. Ja es būtu rūpīgi apsvēris visus tos eksperimentus, kādi Viņam varētu būt padomā, es droši vien būtu spējis iepriekš paredzēt nākamo. Taču ļoti iespējams, ka arī tad es censtos nedomāt par to, kas mani sagaida.

Viena no parastākajām problēmām, ar kuru nodar

bojas psihologi mācīšanas teorijas speciālisti, ir šāda: vai dzīvnieks spēs kaut ko iemācīties, ja tas par uzdevuma izpildi nesaņems atalgojumu? Daudzi teorētiķi, piemēram, arī Halls. un Spenss, domā, ka atalgojums (vai arī «stimulators», kā viņi to dēvē) ir absolūti nepieciešams, lai kaut ko iemācītu. Ikviens, kam ir kaut kripatiņa saprāta, zina, ka tās ir tīrās blēņas, un tomēr «stimulēšanas teorija» jau daudzus gadus mūsu zinātnē ir noteicošā. Mēs sīvi cīnījāmies ar Spensu un Hallu un bijām jau iedzinuši viņus strupceļā, kad viņi pēkšņi nāca klajā ar «sekundārās stimulēšanas» koncepciju. Tas nozīmē, ka viss, kas asociējas ar atalgojumu, spēj izraisīt tādu pašu reakciju kā atalgojums. Piemēram, barības parādīšana vien jau kļūst par atalgojumu — par tādu pašu atalgojumu, kāds ir barības patērēšana. Padomājiet tikai — barības parādīšana! Un tomēr šī koncepcija kādu laiku paglāba viņu teorijas no sagrāves.

Pēdējos piecus gadus es centos izstrādāt eksperimentu, kas neapgāžami pierādītu, ka ar atalgojuma parādīšanu vien vēl nepietiek, lai izmēģinājuma dzīvnieks izpildītu uzdevumu. Un tagad paskatieties, kas noticis ar mani

Esmu pārliecināts, ka Viņa teorijas zināmā mērā saskan ar Halla un Spensa uzskatiem, jo šodien, kad es atrodos sprostā ar lecamo bedri, mani par pareizu lēcienu neatalgoja vis, kā parasti, ar proteīnu zirnīšiem, bet gan … piedodiet, man pat tagad ir grūti to aprakstīt. Kad izdarīju pareizo lēcienu, kad durvis atvērās un es devos pēc barības, es atklāju, ka barības vietā ir nolikta fotogrāfija. Attēls no kalendāra. Nu, jūs jau pazīstat šos attēlus. Viņas uzvārds, ja nemaldos, ir Monro.

Es apsēdos uz grīdas un sāku raudāt. Veselus piecus gadus biju mēģinājis pierādīt, cik bezjēdzīga ir «sekundārās stimulēšanas» teorija, un tagad pats sagādāju Viņam pierādījumus, ka šī teorija ir pareiza! Man taču gribot negribot jāizpilda «vingrinājums» — jāatrod pareizās durvis un jālec. Es nevēlos stāvēt uz grīdas, kurā ir ielaista strāva, un ļaut, lai man izkrata laukā dzīvību, un nevēlos arī tikai uz labu laimi lēkt aizslēgto durvju virzienā un reizi pa reizei iekrist ledainajā ūdenī. Tas tomēr nav godīgi! Viņš, bez šaubām, grib to visu izmantot par pierādījumu, ka fotogrāfija var aizstāt atalgojumu un ka es mācos atrisināt uzdevumu tikai tāpēc vien, lai paskatītos uz pilnīgi kailo mis Kā viņu tur sauc!

Es varu patlaban iedomāties, kā Viņš sēž kādā citā šī kosmosa kuģa telpā, apkopo visus datus par manu izturēšanos, sastāda dažādus mācību plāna grafikus un tīksmīgi smīn par to, ka es apstiprinu visas Viņa izlolotās teorijas. Es tagad gribētu kaut…

Apmēram stunda aizritējusi kopš tā brīža, kad pabeidzu rakstīt iepriekšējo rindkopu. Man gan liekas, ka pagājis daudz ilgāks laika sprīdis, taču di oši vien vairāk par stundu nebūs. Un es visu šo laiku pavadīju dziļās pārdomās. Tāpēc ka, man šķiet, esmu atklājis iespēju, kā izkļūt laukā no šejienes. Es tikai vēl īsti nezinu, vai man pietiks drosmes.

Tieši tajā brīdī es rakstīju par to, kā Viņš sēž un smīn, un akceptē pats savas teorijas, kad man pēkšņi ienāca prātā, ka teorijas rašanās ir atkarīga no līdzekļiem, kurus lieto. To droši vien var apstiprināt jebkuras zinātnes vēsture, bet vislabāk to laikam gan pierāda psiholoģija. Ja Skinners nebūtu izgudrojis savu nolādēto sprostu, ja nebūtu izdomāts labirints un lecamā bedre, tad mācīšanas teorijas šodien droši vien būtu pavisam citādas. Nekas cits kā vienīgi eksperimenta atribūti var pilnīgi pārmainīt izmēģinājuma eksemplāru izturēšanos, un teorijai atliek tikai izskaidrot šo laboratorijas apstākļu nosacīto izturēšanās veidu.

No tā izriet arī, ka divas dažādas kultūras, kas izgudrojušas vienādas eksperimenta metodes, var izvirzīt gandrīz identiskas teorijas.

Paturot vērā to visu, man nav grūti iedomāties, ka Viņš ir cietpaurains stimulēšanas teorijas piekritējs, jo Viņš lieto visus tos pašus atribūtus un tās pašas metodes.

Tāpēc tagad ir pilnīgi skaidrs, kā es varēšu izglābties. Viņš sagaida, ka es apstiprināšu visas Viņa izgudrotās teorijas. Nu, tad Viņš šādu apstiprinājumu vairs nesaņems! Es pazīstu visas Viņa teorijas kā savus piecus pirkstus, un tas nozīmē, ka varu sagādāt Viņam rezultātus, kas satrieks šīs teorijas lupatu lēveros!

Es jau tagad apmēram varu paredzēt rezultātus. Ko mācīšanas teorijas speciālists dara ar dzīvnieku, ja tas neizturas tā, kā pienāktos, un nedod iepriekš paredzētos rezultātus? Gluži dabiski, ka tādā gadījumā no šī dzīvnieka atbrīvojas. Ikviens taču vēlas eksperimentēt tikai ar veseliem, normā'iem dzīvniekiem, un jebkurš eksemplārs, kas dod «neparastus» rezultātus, tiek nekavējoties aizvākts projām no laboratorijas. Ja jau galu galā dzīvnieks neizturas tā, kā varēja sagaidīt, tad tas droši vien ir slims, nenormāls vai citādi neatbilst normai…

Protams, nevar paredzēt, kādu metodi Viņš lietos, lai atbrīvotos no manas vairs nevajadzīgās klātbūtnes. Vai viņš nolems mani vairs «nesaglabāt»? Varbūt taisnā ceļā nosūtīs atpakaļ uz «pastāvīgo koloniju»? To es nevaru pateikt. Es zinu vienīgi, ka mani atbrīvos no šīs patlaban tik nepanesamās situācijas.

Nu, lai Viņš tikai iepazīstas ar saviem turpmākajiem rezultātiem!

NO: Starpzvaigžņu kuģa — laboratorijas PSIHO-145.

KAM: Zinātņu biroja direktoram.

Tlen, mīļais draugs, šī ir neoficiāla vēstule. Oficiālo ziņojumu nosūtīšu vēlāk, bet vispirms es gribēju Jums pastāstīt par saviem personiskajiem novērojumiem.

Izmēģinājumi ar nesen atklāto sugu nonākuši strupceļā. Sākums bija ļoti daudzsološs. Mums šķita, ka izvēlētais dzīvnieks ir normāls un vesels, un mēs sākām to pārbaudīt ar parastajiem paņēmieniem. Laikam jau esmu Jums rakstījis, ka šīs jaunās sugas pārstāvis, kā mums likās, gandrīz nemaz neatšķīrās no mūsu parastajiem laboratorijas dzīvniekiem, tāpēc mēs apgādājām šo eksemplāru ar plānām, no koksnes masas pagatavotām plāksnītēm un grafīta irbuli — «rotaļlietām», kas mūsu laboratorijas dzīvniekiem tā patīk. Varat iedomāties, cik pārsteigti un iepriecināti mēs bijām, kad jaunais eksemplārs sāka lietot šos materiālus gluži tāpat, kā to dara visi mūsu laboratorijas dzīvnieki. Vai tas varētu būt, ka visām kosmosa telpā sastopamajām mazāk attīstītām sugām piemīt vienādas iedzimtas īpašības?

To es jautāju tikai tāpat, starp citu. Mācīšanas teorijas speciālistus atbilde uz jautājumu sevišķi nevarētu interesēt. Jūsu draugs Verpks stūrgalvīgi apgalvo, ka minēto «rotaļlietu» izmantošanai varētu būt kāda dziļāka jēga un ka mums to varbūt vajadzētu izpētīt pamatīgāk. Tāpēc, ņemot vērā viņa neatlaidīgo lūgumu, pievienoju šai neoficiālajai vēstulei arī materiālus, kurus lietojis mūsu pirmais eksemplārs. Pēc manām domām, Verpks ar saviem uzskatiem pauž visrupjāko antropomorfismu, tāpēc es šajā jautājumā tālāk vairs neko nevēlos darīt. Izmēģinājuma dzīvnieka izturēšanās tomēr deva cerības, ka mūsu jaunatklātajā kolonijā izdosies atrast eksemplārus, kas darbosies pilnīgi atbilstoši mūsu vispārpieņemtajai teorijai.

Un tiešām likās, ka mums bijusi taisnība. Dzīvnieks pavisam ātri atrisināja Bfjaina sprosta problēmas, sniegdams mums tik iepriecinošus faktus, kādus agrāk vēl nekad neesam ieguvuši. Pēc tam mēs viņu ievietojām labirintā, otrādi apgrieztajā labirintā un sprostā ar lecamo bedri, un iegūtie rezultāti nebūtu pārliecinošāk apstiprinājuši mūsu teorijas pat tādā gadījumā, ja mēs būtu sagrozījuši faktus. Tomēr vēlāk, kad sākām dzīvniekam dot ar sekundārās stimulēšanas problēmām saistītus uzdevumus, šķita, ka ar to notikusi pavisam dīvaina pārmaiņa. Dzīvnieka izturēšanās vairs neatbilda normai. Dažkārt pat likās, ka dzīvnieks sācis trakot. Eksperimenta sākumā tas uzvedās ļoti priekšzīmīgi. Bet tad, tieši tajā brīdī, kad likās, ka tas tiks galā ar jebkuru mūsu uzdevumu, tā izturēšanās gandrīz nemanāmi mainījās un parādījās īpašības, kas acīmredzot nevar būt raksturīgas normāliem eksemplāriem. Novērojumi parādīja, ka dzīvnieks arvien vairāk novirzās no normas, līdz tā izturēšanās nemaz vairs neatbilda mūsu teorijai. Protams, mēs tūlīt sāpi atām, ka ar dzīvnieku kaut kas noticis, jo mūsu teorijas apstiprinājuši tūkstošiem eksperimentu ar tamlīdzīgiem dzīvniekiem, tātad nevar būt nekādu šaubu par to pareizību. Taču mūsu teorijas ir-noderīgas tikai izmēģinājumos ar normāliem eksemplāriem un normālām sugām, tāpēc drīz vien pārliecinājāmies, ka mums šoreiz nav laimējies un mēs esam izvēlējušies kaut kādu nenormālu dzīvnieku.

Rūpīgi apsvēruši šo situāciju, nosūtījām dzīvnieku atpakaļ uz tā iepriekšējo koloniju. Turklāt mēs gan- diīz vienbalsīgi nolēmām lūgt Jūsu atļauju pilnīgi iznīcināt šo koloniju. Acīmredzot zinātniskiem nolūkiem tā mums gandrīz nemaz neder un ir pat potenciāli bīstama, tāpēc nepieciešams veikt pret to attiecīgus pasākumus. Tā kā visas tamlīdzīgas kolonijas atrodas Jūsu uzraudzībā, tad mēs lūdzam atļauju to iznīcināt.

Man, starp citu, vēl jāpaziņo, ka Verpks bija vienīgais, kas balsoja pret mūsu lēmumu. Viņam ir muļķīgs uzskats, ka katrs var pētīt dzīvnieku izturēšanos ar tādiem paņēmieniem, kādus atzīst par labākiem. Atklāti sakot, es nesaprotu, kāpēc Jūs apgrūtinājāt mani ar viņa klātbūtni šajā ekspedīcijā, taču varbūt Jums šajā ziņā ir bijuši kādi īpaši nolūki.

Ja neņem vērā Verpka iebildumus, mēs, visi pārējie, tomēr esam cieši pārliecināti, ka šī jaunā kolonija pilnīgi jāiznīcina, turklāt nekavējoties. Tajā acīmredzot ir izplatījusies kāda sērga vai kaut kas tamlīdzīgs, kā to skaidri pierāda mūsu teorijas. Ja tā neparedzētu apstākļu dēļ nonāks saskarē ar citām mūsu kolonijām un inficēs citus mūsu dzīvniekus ar kādu slimību vai arī šīs saskares rezultātā notiks novirzīšanās no normāltipa, tad mēs nekad vairs nevarēsim iepriekš paredzēt izmēģinājuma dzīvnieku izturēšanos. Es domāju, ka nav nepieciešams minēt vēl citus argumentus.

Vai mēs tātad varam cerēt, ka saņemsim Jūsu atļauju iznīcināt šo koloniju pēc iespējas ātrāk, lai varētu uzmeklēt vēl kādu citu koloniju un pārbaudīt mūsu teorijas, novērojot citus, veselus dzīvniekus? Man šķiet, ka tikai tā var nodrošināt zinātnes tālāku attīstību.

Ar cieņu Jūsu Aiovijs.

Viljams Morisons

Dēmonu dzlres

«Viljams Morisons» ir pazīstamā amerikāņu zinātnieka un zinātnes popularizētāja, bioķīmijas doktora Džozela Seimek- sona pseidonīms. Viņa zinātniski fantastiskie stāsti ir publicēti dažādos žurnālos.

I

Togad mēs, visi tēlojām romiešus, un man jāsaka, ka togā un ar īsu zobenu pie sāniem es izskatos atbaidoši, taču ne tuvu tik atbaidoši kā Grieķis.

Tu, cilvēks, iestājies augstskolā un pēc tam, protams, piedalies sava bijušā kursa sanākšanās. Un kāpēc ne? Tur ir gan nauda, gan draudzība, gan atkal nauda, gan izdevība nodibināt sakarus, no kuriem var atlēkt savs labums. Un vēlreiz nauda.

Jā, man nelaimējās — ko lai dara, tāda nu ir mana dzīve! — man nelaimējās.

Es nemācījos Harvardā, Prinstonā vai Jēlā. Es nemācījos arī Kolumbijas universitātē, Kalifornijā vai Čikāgas universitātē. Es mācījos Oldaglijā. Neizliecieties — jūs neko nezināt par Oldagliju, arī tad, ja es paskaidrošu, ka tas nozīmē «Olgtorpas A&M». Mūsu kursu — tas bija 1940. gadā — beidza piecdesmit astoņi cilvēki, bet desmitajā tikšanās reizē ieradās tieši trīsdesmit.

Vai nav cūcība? Tikai trīsdesmit bijušo studentu, kuriem vēl pieticis uzticības un patriotisma, lai ierastos uz šo desmito tikšanos, dižotos romiešu togās, piedzertos līdz nesamaņai un atjaunotu veco skolas draudzību. Un tie, kurus mēs tieši visvairāk vēlējāmies redzēt, lai atcerētos jaunību, — es domāju Feinbargeru no Feinbargera kuģniecības kompānijas, Skrupu no SSK studijas Holivudā, Diksonu no Nacionālās galvaspilsētas bankas utt., — tie vispār neieradās. Mēs visi jutāmies šausmīgi vīlušies, sevišķi es.

Vārdu sakot, tā vakara dzīrēs es sēdēju blakus E1 Grēko. Vienkārši neviena cita tur nebija. Protams, es nedomāju pazīstamo spāņu gleznotāju, kas, cik man zināms, ir miris; es runāju par Teobaldu Grēko, kuru mēs bijām iesaukuši par Grieķi.

Es stādījos priekšā, un viņš pablenza uz mani caur biezajiem briļļu stikliem.

—    Hempsteds? Hempsteds?

—   Virdžils Hempsteds, — es atgādināju. — Tu taču atceries mani? Vecais Virdžijs.

—    Kā tad, — viņš nomurmināja. — Vai pudelē vēl kas palicis, vecais Virdžij?

Es viņam ielēju. Man radās iespaids, ka viņš nav pieradis dzert, un vēlāk tas arī apstiprinājās.

Es sacīju:

—    Vai nav lieliski atkal redzēt visus puišus, ko? Paskaties, piemēram, uz Resnuli Detveileru! Vai tu jebkad esi redzējis kaut ko komiskāku par šo aba- žūru, kuru viņš uzlicis galvā cepures vietā?

—    Vai tu nepasniegtu man pudeli? — Grēko palūdza. — Vecais Virdžij, es gribēju teikt.

—    Vēl arvien nodarbojies ar zinātni un tajā pašā sfērā? — es vaicāju. — Tev vienmēr ir bijusi galva uz pleciem, Grieķi. Grūti izteikt, cik ļoti es vienmēr esmu apskaudis jūs, radošos ļaudis! Es pats esmu komivojažieris. Man šeit ir neliela teritorija, un es tev teikšu, Grieķi, tā ir zelta bedre! īsta zelta bedre! Ja vien es zinātu, kā tikt pie neliela kapitāla, lai paplašinātu darījumus … Bet es negarlaikošu tevi ar veikala lietām. Ar ko tu pašlaik nodarbojies?

—    Ar transmutāciju, — viņš skaidri noteica, un viņa seja noslīga uz galda.

Mani neviens nekad nav nosaucis par stulbeni, citādos vārdos — jā, bet par stulbeni nekad.

Es zināju, kas ir transmutācija. Svins pārvēršas par zeltu, alva — par platīnu, un tā joprojām. Un tā nākamajā rītā, iedzēris zināmu devu tablešu pret galvas sāpēm un melnu kafiju, es ievācu koledžā informāciju un uzzināju, ka Grēko dzīvo turpat netālu. Ar to arī varēja izskaidrot, kāpēc viņš bija ieradies uz tikšanos, par ko es tajā vakarā biju ļoti izbrīnījies.

Aizņēmos no Resnuļa Detveilera naudu taksometram un braucu uz norādīto adresi.

Tā nebija dzīvojamā māja. Tā bija nolaista fabrika, virs kuras ieejas karājās izkārtne:

T. GRĒKO Organiskais un minerālmēslojums

Tā kā bija svētdiena, likās, ka tur neviena nav, taču durvis nebija aizslēgtas un, kad es tās pagrūdu, atvērās. Pagrabā bija dzirdamas kaut kādas skaņas, tāpēc es devos lejup pa kāpnēm un drīz vien atrados diezgan nejauki smirdošā laboratorijā.

Tur bija Grieķis. Garš, kalsns, platām acīm, viņš streipuļoja pa telpu un šķita ķeram tauriņus.

Es ieklepojos, bet viņš mani nedzirdēja. Viņš skraidīja pa laboratoriju, elsdams un kaut ko murminādams zem deguna, un vicināja pa gaisu kaut ko līdzīgu elektriskajām grauzdējamajām restēm nūjas galā. Es ieskatījos vērīgāk — nē, grauzdējamās restes tās nebija, bet kas tas īsti bija, es tā ari nesapratu. Izrādījās, ka šim priekšmetam sānos ir skala, pa kuru mežonīgi šaudījās rādītājs.

Es nevarēju saredzēt, ko viņš ķer. Īstenībā, cik es varēju saskatīt, viņš vispār neko neķēra.

Mēģiniet iztēloties šo ainu: Grēko skraida šurp un turp, vienu aci nenolaizdams no skalas un ar otru vērdamies tukšumā; viņš nepārtraukti uzgrūžas dažādiem priekšmetiem, laiku pa laikam apstājas un pārlaiž skatienu ierīcēm uz laboratorijas galdiem, noklikšķina kādu slēdzi un pagriež kādu skaitļu ripu un skraida tālāk.

Tas turpinājās minūtes desmit, un, patiesību sakot, es jau sāku vēlēties, kaut būtu iztērējis Resnuļa Detveilera taksometra naudu kaut kam lietderīgākam. Grieķis vienkārši šķita jucis.

Bet, tā kā es biju šeit, nolēmu pagaidīt.

Drīz vien viņš, šķita, bija dabūjis to, pēc kā visu laiku bija dzinies, jo, smagi elsdams, apstājās.

—    Ei, Grieķi! — es iesaucos.

Viņš strauji atskatījās.

—    O! — viņš ierunājās. — Vecais Virdžijs.

Viņš smagi atzvēlās pret galdu, pūloties atvilkt

elpu.

—           Mazie velnēni, — viņš dvesa. — Laikam bija iedomājušies, ka šoreiz viņiem izdevies izbēgt. Bet es ar tiem izrēķinājos!

—           Protams, — es atteicu. — Kā gan citādi! Vai drīkstu ieiet?

Viņš paraustīja plecus. Nepiegriezdams man vērību, nolika nūju ar grauzdējamajām restēm, noklikšķināja dažus slēdžus un izslējās. Kaut kāda gaudojoša skaņa kļuva arvien klusāka, tad izbeidzās pavisam, un dažas mirguļojošas uguntiņas nodzisa. Citas turpināja degt, bet Grēko acīmredzot uzskatīja, ka, lai ko viņš tagad darītu, tam vairs nav nepieciešams veltīt uzmanību.

Pēc tam viņš pienāca pie manis, un mēs sarokojāmies. Es ar cieņu sacīju:

—          Tev te ir glīta laboratorija, Grieķi. Nezinu, kas tās par ierīcēm, bet tās izskatās dār . .. tās izskatās ļoti iespaidīgās.

Viņš apmierināts nokrekšķējās.

—          Tā arī ir. Gan viens, gan otrs. Dārgas un iespaidīgas.

Es iesmējos.

—           Paklausies, — es sacīju. — Vakar tu biji krietni piemeties. Vai atceries, ko tu man stāstīji par savu nodarbošanos?

Viņš ātri pavērās manī.

—    Ko?

—          Tu stāstīji, ka nodarbojoties ar transmutā- ciju. — Un es sāku smieties vēl skaļāk.

Viņš domīgi lūkojās manī, un vienu brīdi es nodomāju … nezinu, ko es nodomāju, bet man kļuva savādi ap dūšu. Viņam šeit bija milzums dīvainu lietu, un pašlaik viņš sniedzās pēc kādas no tām.

Bet tad viņš ieteicās:

—    Vecais Virdžij!

—    Jā, tas es esmu, — es dedzīgi atsaucos.

—    Man tev jāatvainojas,'— viņš turpināja.

—    Tiešām?

Viņš pamāja ar galvu.

—           Es biju aizmirsis, — viņš nokaunējies atzinās. — Es līdz pat šim brīdim biju aizmirsis, ka tu biji tas, ar kuru es mēdzu sarunāties pēdējā kursā. Mana vienīgā uzticības persona. Un tu visu šo laiku esi glabājis manu noslēpumu.

Es noklepojos.

—           Tas ir sīkums, — es augstsirdīgi sacīju. — Nav ko to pieminēt.

Viņš godbijīgi pamāja ar galvu.

—           Jā, tas izskatās pēc tevis, — viņš noteica, kavējoties atmiņās. — Desmit gadu, ko? Un tu neesi izpļāpājis ne vārda, vai ne?

—            Ne vārda, — es apgalvoju. Un tā bija tīrā patiesība. Es tiešām nebiju teicis nevienam ne vārda. Nebiju teicis ne vārda pat sev pašam. Lieta tā, ka es biju pilnīgi aizmirsis, par ko viņš bija runājis. Glabājis viņa noslēpumu? Es pat neatcerējos viņa noslēpumu. Un tagad aiz dusmām varēju vai no ādas lēkt laukā!

—           Es biju drošs par tevi, — Grēko sacīja, pēkšņi atmaigdams. — Es zināju, ka varu tev uzticēties. Tā tas droši vien bija — citādi taču es tev neko nebūtu teicis, vai ne?

Es kautrīgi pasmaidīju, bet iekšēji ar necilvēcīgu piepūli centos atcerēties.

Pēkšņi viņš sacīja:

—           Labi, Virdžij. Tu esi pelnījis atlīdzību par to, ka turēji solījumu. Zini, ko es darīšu? Es tev atklāšu, ar ko šeit nodarbojos.

Acumirklī es jutu, ka mans kakls saspringst. Ko viņš darīs? «Atklās» man kaut ko? Tā bija nepatīkami pazīstama frāze. Es pats to biju pārāk bieži lietojis.

—           Sākumam, — Grieķis sacīja, vērīgi lūkodamies manī, — tevi varbūt interesēs, ko es darīju, kad tu ienāci.

—    Protams, — es atbildēju.

Viņš vilcinājās.

—           Zināmas… daļiņas, kurām ir svarīga nozīme manos pētījumos, visu laiku cenšas atbrīvoties. Es varu tās kontrolēt tikai ar elektrostatisku spēku palīdzību, kuri koncentrēti, lūk, šeit. — Viņš pasvārstīja rokā priekšmetu, kas atgādināja grauzdējamās restes nūjas galā. — To funkcijas… lūk, skaties!

E1 Grēko sāka rīkoties ar mirdzošām stikla ierīcēm uz viena no galdiem, un es, jāatzīst, vēroju viņu ar zināmām aizdomām..

—           Ko tu dari, Grieķi? — es diezgan parupji noprasīju.

Viņš pavērās manī. Es biju pārsteigts, redzot, ka aizdomas ir abpusējas; viņš bija saraucis pieri un vilcinājās. Tad viņš pakratīja galvu.

—           Nē, — viņš noteica. — Vienu brīdi es… bet es taču varu tev uzticēties, vai ne? Cilvēkam, kas glabājis manu noslēpumu desmit garus gadus.

—    Protams, — es piekritu.

—    Labi.

Grēko ielēja ūdeni no menzūras U veida caurulītē, kuras abi gali bija vaļā.

—           Skaties, — viņš sacīja. — Vai atceries kaut ko no fizikas, kuru mums mācīja koledžā?

—           Tā nu ir iznācis, ka man nav bijis daudz laika, lai neatpaliktu …

—    Jo labāk, jo labāk, — viņš noteica. — Tad tu nevarēsi neko nozagt.

Man aizrāvās elpa.

—    Nu, paklausies …

—    Neapvainojies, Virdžij, — Grēko nopietni sacīja. — Runa taču ir par miljardu dolāru un … Nav svarīgi. Kad tas būs padarīts, kaut tu zinātu tik daudz, cik visi mūsu muļķa profesori kopā, ari tad tu nevarēsi neko nozagt.

Viņš nošūpoja galvu, izklaidīgi pasmaidīja un atkal ķērās pie savām ierīcēm. Man iekšā viss burtiski vārījās. Pietiek! Es vienkārši neredzēju iemesla šādam netaisnam apvainojumam. Protams, man ne prātā nenāca mēģināt negodīgi izmantot savas priekšrocības, bet ja jau viņš rīkojās tā …

Viņš pats to gribēja. Tiešām, burtiski gribēja!

Grēko strauji piesita U veida caurulītei ar stikla maisāmo nūjiņu, lai pievērstu manu uzmanību.

—    Es skatos, — es sacīju, cik vien draudzīgi spēdams, jo, pateicoties viņam, tagad biju stingri izlēmis, kā rīkoties.

—    Labi, — viņš sacīja, — bet vai tu zini, ko es šeit, fabrikā, daru?

—    Nu .. . ražo mēslojumu. Tā vēsta izkārtne.

—    Ha! Nekā nebija, — Grēko izmeta. — Tas ir tikai aizsegs. Es sadalu optiskos izomērus — lūk, ko es daru.

—    Ļoti labi, — es sirsnīgi noteicu. — Man prieks to dzirdēt, Grieķi.

—    Muti ciet! — viņš negaidot uzkliedza. — Tev nav ne mazākā priekšstata par to, kas ir optiskais izomērs, un tu to labi zini. Bet papūlies padomāt. Tā nav fizika, tā ir organiskā ķīmija. Ir savienojumi, kas pastāv divās formās, kuras pēc visām pazīmēm ir identiskas, izņemot to, ka viena ir otras attēls spogulī. Tāpat kā labās un kreisās rokas cimdi: ja vienu no tiem apgriež ačgārni, tad tas ir identisks otrajam. Vai tiktāl tu saproti?

—    Protams, — es atbildēju.

Grēko domīgi palūkojās uz mani un paraustīja plecus.

—     Nav svarīgi. Redzi, tos sauc par d un 1 izomē- riem, no latīņu vārdiem dextro — «labais» un levo — «kreisais». Un, kaut gan tie pēc visām pazīmēm ir vienādi, izņemot to, ka viens ir otra attēls spogulī, dažkārt gadās, ka viens no izomēriem ir daudz vērtīgāks par otru.

—    Saprotu, — es sacīju.

—    Tā jau es domāju. Redzi, šos izomērus var sadalīt, bet tas dārgi maksā. Ar manu metodi ir citādi. Tā ir ātra un vienkārša. Es izmantoju dēmonus.

—    Klausies, Grieķi, tas jau ir par daudz!

—    Klusē, Virdžij, — viņš gurdā balsī sacīja. — Klausies. Tas tik ļoti nenogurdinās. Bet liec aiz auss, ka tas ir pats vienkāršākais mana atklājuma pielietojums. Tikpat viegli es varētu tādā veidā atdalīt urānu-235 no urāna-238. īstenībā es jau … — Viņš pusteikumā aprāvās, piešķieba galvu, pavērās manī un atkal ieņēma agrāko stāvokli. — Labi, tas nav svarīgi. Bet vai tu zini, kas ir Maksvela dēmons?

—    Nē.

—    Lieliski, Virdžij! Lieliski! — Grēko iegavilējās. — Es zināju, ka izvilkšu no tevis patiesību, ja vien mazliet pagaidīšu. («Vēl viena divdomīga piezīme,» es nodomāju.) Bet tu droši vien zini otro termodinamikas likumu.

—    Kā gan citādi?

—   Es jau domāju, ka tu tā teiksi, — viņš nesatricināmi sacīja. — Tātad tu zini, ka, ja, piemēram, glāzē ar siltu ūdeni ieliek gabaliņu ledus, tas izkūst un ūdens atdziest; tātad ledus glāzē vairs nebūs, bet ūdens temperatūra būs pazeminājusies. Tā ir, vai ne? Un tas ir neatgriezenisks process. Tas nozīmē, ka nav iespējams paņemt glāzi auksta ūdens un viens divi iegūt atsevišķi siltu ūdeni un gabaliņu ledus, vai ne?

—   Nu, protams, — es sacīju. — Ak kungs! Tas ir muļķīgi, man jāsaka.

—   Ļoti muļķīgi, — Grēko piekrita. — Tātad tu to zini, ko? Tad skaties.

Viņš neteica «viens divi», bet pagrieza kaut ko uz vienas no ierīcēm. Atskanēja vājš svilpiens, un kļuva dzirdama burbuļošana un sprakšķi, kādi rodas, lielām dzirkstelēm skrejot starp attālinātiem elektrodiem kādā Frankenšteina šausmu filmā.

Ūdens sāka viegli tvaikot.

Bet tikai vienā caurulītes galā! No šī gala cēlās tvaiks, bet otrā galā bija … bija …

Tur bija ledus. Atri izveidojusies plānā kārtiņa pamazām kļuva biezāka, bet U veida caurulītes otrajā atvērtajā galā ūdens sāka spēcīgi mutuļot. Vienā galā ledus, otrā — tvaiks.

Muļķīgi?

Bet es to redzēju pats savām acīm!

Man tomēr jāsaka, ka tobrīd es nezināju, ka tas ari ir viss, ko es redzu.

Un tikai tāpēc, ka tieši tajā momentā pa kāpnēm laboratorijā tusnīdams nokāpa Resnulis Detveilers.

— A, Grieķis! — viņš nogārdza. — A, Virdžijs! Es gribēju ar tevi parunāt pirms aizbraukšanas.

Viņš ienāca istabā un elsdams atslīga krēsla — noguris, paģirains nīlzirgs.

—    Par ko tu gribēji runāt ar mani? — Grēko jautāja.

—    Ar tevi? — Resnuļa skatiens klīda pa telpu; tas pauda reizē jautrību un pretīgumu — tā pieaudzis cilvēks vēro notraipījušos bērneļus rotaļājamies dubļos. — Ne jau ar tevi, Grieķi. Es gribēju aprunāties ar Virdžiju. Par pārdodamo platību, kuru tu pieminēji, Virdžij. Es visu apdomāju. Nezinu, vai tev ir zināms, ka mans tēvs pagājušajā ziemā nomira un atstāja man … ar vārdu sakot, esmu uzņēmies zināmas saistības. Un man ienāca prātā, ka tu varbūt vēlēsies, lai es ieguldu daļu …

Es pat neļāvu viņam nobeigt. Es izrāvu viņu no turienes tik strauji, ka mēs pat nepaspējām atvadīties no Grēko. Un visas šīs blēņas — dēmoni, karstais un aukstais ūdens un tā tālāk — tas viss izgaisa man no prāta kā nebijis. Vecais zēns Resnulis Detveilers! Kā gan es varēju zināt, ka tēvs viņam atstājis tādu gardu kumosiņu kā trīssimt tūkstoši dolāru!

II

Nu, un tad sākās neveiksmes veikala lietās. Šo neveiksmju dēļ es nevarēju piedalīties dažās nākamajās tikšanās. Toties man bija pietiekami daudz laika domāt un mācīties brīvajā laikā starp darbu fermā un darbnīcā, kur mēs štancējām automobiļu numurus štata vajadzībām.

Izkļuvis brīvībā, es sāku meklēt E1 Grēko.

Meklējumi ilga sešus mēnešus, taču bez jebkādiem panākumiem. E1 Grēko bija pārvācies ar visu laboratoriju, neatstājot jauno adresi.

Es tomēr gribēju viņu atrast. Es to vēlējos tik ļoti, ka burtiski varēju izgaršot, jo tagad man jau bija radies priekšstats par to, ko viņš stāstīja. Un tā es turpināju meklēt.

Tomēr es viņu neatradu. Viņš atrada mani.

Reiz viņš ienāca kādas panīkušas viesnīcas istabā, kur es toreiz mitinājos, un es viņu gandrīz vai nepazinu, tik ļoti pārticis un veselīgs viņš izskatījās.

—    Tu izskaties lieliski, Grieķi! — es sajūsmināts sacīju, jo vairāk tāpēc, ka tas bija taisnība. Pa visiem šiem gadiem viņam nebija radies neviens lieks kilograms svara, nebija nākusi klāt neviena grumbiņa — drīzāk gan otrādi.

—    Tu pats arī neizskaties slikti, — Grēko sacīja un vērīgi palūkojās manī. — Nemaz nelīdzinies cilvēkam, kas nesen iznācis no cietuma.

—    O! — es noklepojos. — Tu to zini?

—    Es dzirdēju, ka Resnulis Detveilers iesūdzējis tevi tiesā.

—    Ak tā. — Es piecēlos un ņēmos atbrīvot krēslu no dažādiem krāmiem. — Nu, ko, — es sacīju, — protams, ir ļoti patīkami, ka … Bet kā tu mani atradi?

—    Ar slepenpolicijas palīdzību. Par naudu var izmantot neskaitāmus pakalpojumus. Bet naudas man netrūkst.

—    O! — es vēlreiz noklepojos.

Grēko vērās manī, domīgi šūpodams galvu. Viens labums bija: lai gan viņš zināja par manām nepatikšanām ar Resnuli, tomēr bija papūlējies mani atrast. Tātad viņam kaut kas bija vajadzīgs no manis.

Pēkšņi viņš ieteicās:

—    Virdžij, tu biji sasodīts muļķis!

—           Biju, — es godīgi atzinos. — Un kāds vēl! Bet nu vairs es tāds neesmu. Grieķi, veco zēn, tas, ko tu man stāstīji par tiem dēmoniem, mani ieinteresēja. Cietumā man bija daudz laika lasīšanai. Tu redzēsi, ka tagad es vairs neesmu tāds nejēga kā tad, kad mēs pēdējo reizi sarunājāmies.

Viņš dzēlīgi iesmējās.

—          Nieki! Pēc četriem koledžā pavadītiem gadiem tu biji tāds pats nejēga kā iestājoties, bet pāris gadu cietumā tevi padarījuši par izglītotu cilvēku.

—    Tie mani ir arī pāraudzinājuši.

Viņš rāmi piebilda:

—    Ceru, ka ne pārāk.

—           Noziegums neatmaksājas — varbūt vienīgi tad, ja tas tiek pastrādāts likuma ietvaros. Tas ir galvenais, ko es esmu iemācījies.

—          Tas neatmaksājas arī tad, — Grēko drūmi noteica. — Izņemot, protams, to, ka tas ienes naudu. Bet kāds no tās labums?

Uz to nebija ko atbildēt. Es piesardzīgi ierunājos:

—           Es tā arī biju iedomājies, ka tu esi kļuvis bagāts. Ja tu ar dēmonu palīdzību vari atdalīt urā- nu-235 no urāna-238, tad tu tāpat vari izdalīt no jūras ūdens zeltu. Vispār tu tos vari izmantot velns zina kādiem nolūkiem.

—          Tik tiešām, velns zina kādiem, — Grēko piekrita. — Virdžij, tu varētu man palīdzēt. Es redzu, ka tu esi lasījis par Maksvelu.

—    Jā gan.

Tas bija taisnība. Cietuma bibliotēka man bija devusi daudz derīga; starp citu, es biju arī uzzinājis visu, ko vien bija iespējams uzzināt par Klerku Maksvelu, vienu no ievērojamākajiem fiziķiem, un viņa mazajiem dēmoniem. Gatavojoties tikties ar E1 Gieko, es to visu biju rūpīgi izmēģinājis.

—    Pieņemsim, — es iesāku, — ka tev ir caurulīte, pa kuru plūst gāze vai šķidrums, un šajā caurulītē ir neliels nodalījums. Tā stāstīja Maksvels. Pieņemsim, ka šim nodalījumam ir mazas durtiņas, pa kurām molekulas var tikt iekšā vai ārā. Tu novieto dēmonu — Maksijs pats to tā nosauca — pie durtiņām. Dēmons redz tuvojamies karstu molekulu un atver durtiņas. Ieraugot aukstu molekulu, viņš tās aizver. Tādā veidā pamazām vien visas karstās molekulas nokļūst vienā pusē durtiņām, bet aukstās, tas ir, lēnākās, paliek otrā pusē. Vienā pusē tvaiks, olrā — ledus, lūk, kāds ir iznākums.

—    Tieši to tu redzēji pats savām acīm, — Teo- balds Grēko atgādināja.

—   Nenoliedzu, — es atteicu. — Atzīstu arī, ka toreiz es neko nesapratu. Bet tagad saprotu.

Tagad es daudz ko sapratu. Ja ir iespējams atdalīt izotopus, tad var atdalīt arī elementus — lūk, lietas būtība. Liec savam dēmonam atvērt durtiņas platīnam, aizvērt — svinam. Viņš tevi īsā laikā padarīs bagātu.

Un tieši to viņš bija izdarījis ar Grēko.

—    Te būs pirmā iemaksa, — sacīja Grēko. Viņš kaut ko izvilka no kabatas un sniedza man. Tas bija kāds metāla priekšmets, kas pēc lieluma atgādināja šokolādes tāfelīti, kādu par centu izsniedz automāts, ja jūs vēl atceraties bērnu dienas. Stienītis mirdzēja un laistījās. Tas bija iesārti dzeltenā krāsā.

—    Kas tas ir? — es jautāju.

—    Zelts, — Grēko atteica. — Paturi to, Virdžij.

—    Tas ir nācis no jūras ūdens, kā jau tu teici. Uzskati to par avansu uz algas rēķina.

y Es pasvārstīju to rokā, pamēģināju uz zoba un ieteicos:

—    Starp citu, ja runājam par algu …

—    Cik vien tu vēlies, — viņš gurdeni sacīja.

—    Miljonu dolāru gadā? Kāpēc gan ne?

—           Kāpēc gan ne? — es, nedaudz samulsis, atkārtoju.

Pec tam es gluži vienkārši sedeju un klausījos, kamēr Grēko runāja. Kas gan cits man atlika? Es pat nevaru teikt, ka klausījos, vismaz es to nedarīju ar nedalītu uzmanību, jo doma par miljonu dolāru gadā visu laiku neļāva man pilnībā aptvert viņa vārdu jēgu. Tomēr vispārējs priekšstats man radās. Iespējas bija neierobežotas. Cik labi es to sapratu!

Zelts no jūras? Nav slikti. Bet enerģija, brīvā enerģija — to varētu ņemt, cik vajadzīgs! Piemēram, no gaisa molekulām. Ledusskapjus varētu atdzesēt, tvaika katlos rastos tvaiks, mājas varētu apsildīt, domnu kurtuvēs tiktu uzturēta uguns — un tas viss bez kurināmā. Lidmašīnas varētu lidot bez lāses benzīna tvertnēs. Viss, ko vien sirds vēlas. Miljons dolāru gadā … Un tas bija tikai sākums. Es atjēdzos.

—    Ko?

Grēko lūkojās manī. Viņš pacietīgi atkārtoja:

—    Mani meklē policija. Es pārsteigts blenzu viņā.

—    Tevi?

—          Vai tu esi dzirdējis par notikumiem Grendre- pidsā?

Es domāju.

—           Pag, pag! Ugunsgrēks. Liels ugunsgrēks. Tātad tas biji tu?

—           Es nē. Mani dēmoni. Maksvela dēmoni jeb Grēko dēmoni, kā tos vajadzētu saukt. Viņš par tiem runāja, es tos izmantoju. Kad tie neizmanto mani. Toreiz viņi nodedzināja puspilsētas.

—           Es atceros, — es sacīju. — Laikraksti bija pilni ar šo tematu.

—           Viņi izrāvās brīvībā, — Grēko drūmi noteica. — Bet tas vēl nav ļaunākais. Tev būs jānopelna savs miljons dolāru gadā, Virdžij.

—    Ko tu ar to domā — «viņi izrāvās brīvībā»?

Viņš paraustīja plecus.

—           Kontroles sistēma nav pilnīga. Dažkārt dēmoni izslīd. Es tur neko nevaru darīt.

—    Kā tad tu tos galvenokārt kontrolē?

Grēko nopūtās.

—           To īstenībā nevarētu saukt par kontroli, — viņš sacīja, — es tikai daru visu iespējamo, lai neļautu tiem izrauties.

—           Bet tu taču teici, ka dažreiz tu izdalot metālus, citreiz — enerģiju. Kā dēmoni zina, ko tu no tiem vēlies, ja nevari tos kontrolēt?

—           Bet kā tu liec ābelei saprast, ka uz tās jāaug tai vai citai ābolu šķirnei?

Es blenzu viņā.

—           Bet ko tur likt saprast? Uz katras ābeles taču aug kāda noteikta ābolu šķirne.

—           Tieši tāpat ir ar dēmoniem! Tu nemaz neesi tāds muļķis! Tas ir tāpat kā uzlabot suņu sugu. Par priekšteci ņem parastu sētas suni un pēc vairākām paaudzēm iegūst erdeli, āpšu suni vai špicu. Kā? Ar selekciju. Mani dēmoni aug, tie dalās, jaunās

paaudzes piemērojas jauniem apstākļiem. Norisinās evolūcijas process. Es to tikai veicinu, tas ir viss.

Grēko aizdomājies paņēma no manis nelielo zelta plāksnīti.

Pēkšņi viņš trieca to pret sienu.

—    Zelts! — viņš mežonīgi iekliedzās. — Bet kam tas vajadzīgs? Man nepieciešama palīdzība, Virdžij! Ja ar zeltu es varu šo palīdzību no tevis nopirkt, es samaksāšu. Bet es esmu izmisis. Tu arī būtu izmisis, ja tevi nākotnē negaidītu nekas cits kā nožēlojama, pazemojoša nāve atjaunošanās dēļ un…

Es pārtraucu viņu.

—    Kas tas?

Netālu skaļi un skumji iekaucās sirēna.

Grēko aprāvās pusvārdā, ieklausīdamies kā vajāts dzīvnieks.

—   Mana istaba, — viņš nočukstēja. — Visa mana iekārta … vienu stāvu augstāk …

Es, nedaudz nobažījies, atkāpos. Grēko bija savāds — kalsns, garš, ar mežonīgi ieplestām acīm. Es biju priecīgs, ka viņš ir tik kalsns; ja viņa miesas būve būtu proporcionāla augumam, tad mani tiešām satrauktu viņa ieplestās, izbiedētās acis un viņa nesakarīgie vārdi. Bet, lai nu kā, man nebija laika raizēties. Gaiteņos un uz kāpnēm rībēja soļi. Tālumā sasaucās balsis.

Atkal iekaucās sirēna.

—    Ugunsgrēka signāls! — Grēko iebļāvās. — Viesnīca deg! Viņš vienā lēcienā izmetās no manas istabas gaitenī.

Es viņam sekoju. Bija jūtama- deguma smaka, bet ne tāda, kāda rodas, dedzinot rudenī sausas lapas vai papīru: likās, ka deg ķimikālijas, āda, vistu kūts. Gaisā oda pēc daudz kā — pēc šaujampulvera,

apsvilušām spalvām, varēja sajust degošas eļļas smacējošo dvaku un malkas dūmu spirdzinošo aromātu. Vienubrīd man iešāvās prātā doma, ka tā ir tipiska degošas viesnīcas smaka, bet es maldījos.

—           Dēmoni! — iekliedzās Grēko, un garāmejošais apkalpotājs, uz brīdi apstājies, aizdomīgi palūkojās uz mums. Grēko metās pie kāpnēm un šāvās augšup.

Es viņam sekoju.

Dega Grēko istaba—par to nebija šaubu, jo viņš visiem spēkiem pūlējās tajā iekļūt. Tas viņam neizdevās. No durvīm mutuļoja melni dūmi un plaiksnījās oranžas liesmas. Dežurējošā administratora atnestais ūdens spainis te neko nelīdzēja.

Es pagāju nostāk. Bet Grēko ar bālu, izķēmotu seju 'metās uz priekšu.

Es apstājos pie kāpnēm. Liesmas piespieda Grēko atkāpties, taču viņš mēģināja vēlreiz. Uguns viņu atkal apturēja un šoreiz pavisam.

Grēko grīļodamies pienāca pie manis.

—    Ejam! Tas ir bezcerīgi!

Viņš pagriezās un ar neko neredzošu skatienu blenza viesnīcas kalpotājos, kas padeva spaiņus pa ķēdi.

—           Ei, jūs! Kā jums liekas, ko jūs pašlaik darāt? Tas…

Viņš apklusa un aplaizīja lūpas.

—          Tur deg benzīns, — viņš meloja, — un manā bagāžā ir dinamīts. Lieciet visiem atstāt viesnīcu, dzirdat?

Kā jau teicu, tie bija meli. Bet viesnīca tomēr kļuva tukša.

Un tad …

Tikpat labi tas varēja būt arī benzīns un dinamīts. Uzplaiksnīja purpursarkans uzliesmojums, atskanēja dārdoša dunoņa, un viss četrstāvu ēkas jumts uzlidoja gaisā.

Es saņēmu Grēko roku.

—    Iesim projām no šejienes, — es sacīju.

Viņš ar tukšu skatienu uzlūkoja mani. Es varētu apzvērēt, ka viņš mani nepazina. Viņa acīs bija lasāmas ciešanas.

—           Par vēlu! — viņš izķērca. — Par vēlu! Viņi atkal ir brīvībā!

III

Un tā es aizgāju strādāt pie Teobalda Grēko viņa laboratorijā Dienvidkalifornijā, kur mēs atjaunojām daļu no izpostītās aparatūras.

Kādu rītu es pamodos un atklāju, ka mani mati kļuvuši balti.

—    Grieķi! — es iekliedzos.

Ieskrēja Minnija. Liekas, es vēl neesmu pieminējis Minniju. Viņa iemiesoja sevī Grēko priekšstatu par ideālu laborantu — dumja, veca, nevienam visā pasaulē nevajadzīga un laikam bez neviena tuvinieka. Viņa ienāca, palūkojās manī, sāka kladzinoši smieties — šīs skaņas varētu uzmodināt pat mirušos.

—          Mister Hempsted! — Viņa skaļi smējās. — Ak dievs, jums nu gan ir izskats!

—          Kur ir Grēko? — es uzkliedzu un pagrūdu viņu nost no ceļa.

Pidžamā un peldmētelī es nodrāžos pa kāpnēm un ieskrēju telpā, kas kādreiz bija bijusi virtuve, bet tagad — Grēko laboratorija.

—           Paskaties! — es iesaucos. — Ko tu teiksi par to?

Grēko pagriezās un palūkojās uz mani.

Pēc laba brīža viņš pašūpoja galvu.

—           No tā es baidījos, — viņš nomurmināja. — Bērnībā tu biji gaišmatains, vai ne? Un tagad tu atkal tāds esi.

—    Bet mani mati, Grieķi! Tie ir kļuvuši sirmi!

—           Sirmi nē, — viņš izmisis pārlaboja. — Dzelteni. Tiem atgriezusies jaunība — vienā naktī, kā dažkārt gadās. Es tevi brīdināju, Virdžij. Es teicu, ka tas ir bīstami. Tagad tu zini, jo…

Viņš vilcinājās, lūkojās manī, tad novērsās.

—           Jo, — viņš sacīja, — tu kļūsti jaunāks, tieši tāpat kā es. Ja mēs neatradīsim izeju, arī tu nomirsi no atjaunošanās.

Es vēros viņā.

—          Tu jau agrāk to stāstīji — par sevi. Man likās, ka tu vienkārši esi pārteicies. Vai tu tiešām domā …

—           Apsēdies, — Grieķis pavēlēja. — Virdžij, es tev toreiz sacīju, ka tu esi kļuvis jaunāks. Tas nebija tikai izskats. Tie ir dēmoni, un cietuši esam ne vien mēs abi, bet arī daudzi citi. Vispirms — Grend- repidsa. Tad, kad dega viesnīca. Iedarbības zonā atradās daudzi, bet tev, šķiet, bija visvairāk izredžu. Tas sākās ar to dienu, kad tu ienāci manā laboratorijā un es pūlējos sagūstīt brīvībā izkļuvušos dēmonus. Diemžēl visus man neizdevās sagūstīt.

—    Tu gribi teikt, ka es …

Viņš pamāja ar galvu.

Daži dēmoni padara cilvēkus jaunākus. Un tevī ir vesela kolonija šādu dēmonu.

Es noriju kamolu un apsēdos.

—    Tu gribi teikt, ka es kļūšu arvien jaunāks un jaunāks, līdz beidzot pārvērtīšos par bērnu? Un tad — kas būs tad, Grieķi?

Viņš paraustīja plecus.

—    Kā lai es to zinu? Pajautā man to pēc gadiem desmit. Paskaties uz mani, Virdžij! — viņš pēkšņi skaļi iesaucās. — Cik man, pēc tavām domām, ir gadu? Astoņpadsmit? Divdesmit?

Tā bija tīrā patiesība. Viņš nemaz neizskatījās vecāks. Redzot viņu katru dienu, es nemanīju pārmaiņas; atceroties viņu no tā laika, kad mēs mācījāmies skolā, man viņš katrā ziņā likās jaunāks. Bet viņam bija vismaz četrdesmit gadu, toties viņš izskatījās pēc tāda, kuram vēl nav tiesību balsot.

Grieķis ierunājās:

—   Manī jau sešus gadus ir dēmoni. Šķiet, tie ir mazliet izvēlīgi attiecībā uz dzīves vietu. Tie neapdzīvo visu ķermeni, tie mitinās tikai daļā no tā — sirdī, plaušās, aknās. Varbūt kaulos. Un varbūt dažos dziedzeros — iespējams, tāpēc es jūtos fiziski tik mundrs. Bet ne smadzenēs, vismaz pagaidām nē. Par laimi.

—    Par laimi? Tu taču maldies, Grieķi! Ja arī tavas smadzenes kļūtu jaunākas …

—    Muļķi! Ja man būtu jaunākas smadzenes, es aizmirstu visu, ko esmu iemācījies, tāpat kā tinot magnetofona lenti atpakaļ. Tās arī ir tās briesmas, Virdžij, tuvākās briesmas, kas man draud, tāpēc man bija nepieciešama palīdzība! Ja es reiz aizmirsīšu, tad būs beigas. Ne vien man — visiem, jo neviens visā pasaulē nezina, kā savaldīt dēmonus. Neviens, izņemot mani… un tevi, ja man izdosies tev to iemācīt.

—    Viņi ir brīvībā? — Es brīnīdamies aptaustīju savus matus. Tas tomēr nebija brīnums. — Cik viņu ir?

Grieķis paraustīja plecus.

—    Man nav ne jausmas. Kad ļaudis palaida Austrālijā pirmo partiju trušu, vai viņi zināja, cik to būs dažus desmitus paaudžu vēlāk?

Es iesvilpos. Minnija pabāza durvīs galvu un ie- ķiķinājās. Es viņu aizgaiņāju.

—    Viņai gan noderētu tavi dēmoni, — es piezīmēju. — Dažkārt man šķiet, ka viņai ienāk prātā idejas, kas nepavisam neliekas piemērotas sievietei, kurai ir vismaz sešdesmit gadu.

Grēko neprātīgi iesmējās.

—    Minnijai? Viņa strādā pie manis tikai gadu. Un, kad es viņu salīgu, viņai bija astoņdesmit pieci.

—    Nespēju tam ticēt!

—    Tādā gadījumā tev tūlīt būs jāsāk trenēties, — viņš sacīja.

Tas bija grūti, tā nebija nekāda blēņošanās, bet es biju pārliecināts. Runa vairs nebija par miljonu dolāru gadā.

Mani dzina doma, ka es beigšu dzīvi kā nosieka- lojies, pīkstošs mazulis, ja ne vēl ļaunāk! Lai to novērstu, es vēlējos likt smadzenēm strādāt, līdz tās sabrūk.

Vispirms vajadzēja mācīties — mācīties par «savādajām daļiņām». Vai jūs kādreiz esat dzirdējuši par tām? Tas nav manis izdomāts termins — tā tās sauc fiziķi. Pozitroni. Neitrīno. Pīmezoni un mīme- zoni, plus un mīnus, lambda un antilambda. K daļiņas, pozitīvās un negatīvās, antiprotoni un anti- neitroni, sigmas — pozitīvās, negatīvās un neitrālās, un…

Labi, pietiks. Bet fizika bija nogājusi garu ceļu kopš tā laika, kacT^es kavēju lekcijas Oldaglijā, un bija krietni vien jāpapūlas, lai atgūtu nokavēto.

Lieta tāda, ka dažas no «savādajām daļiņām» bija pat savādākas, nekā uzskatīja vairums fiziķu. Dažas no tām — noteiktās kombinācijās — tad arī bija Grēko dēmoni.

Mēs iegādājāmies dzīvniekus — peles, trušus, jūras cūciņas, pat suņus. Mēs inficējām jaunos īpatņus ar dažiem mūsu dēmoniem. Tas bija vienkārši, biedinoši vienkārši — viss, ko mums vajadzēja darīt, bija tiem pieskarties. Pēc tam mēs vērojām, kas notiek.

Dzīvnieki nobeidzās — nobeidzās no atjaunošanās.

Kāds dzīvībai svarīgs orgāns regresēja līdz embrija fāzei, un dzīvnieki nobeidzās — tāpat kā vajadzēja mirt man un Grēko, ja mēs neatradīsim izeju no situācijas. Tāpat kā varēja nomirt visa pasaule. Vai tas bija labāk nekā atgriezties embrija stāvoklī, lai pēc tam pārvērstos vienkāršā nedzīvā šūnā? Es nespēju to izlemt. Tik un tā bija jāmirst. Ja embrionālai sirdij vai aknām jāapkalpo nobriedis organisms, iznākums var būt tikai viens — nāve.

Bet pēc nāves dēmoni turpināja darboties. Suns, kuru mēs barojām ar jūras cūciņu atliekām, sekoja tām nebūtībā — tas bija tikai dažu nedēļu jautājums.

Interesants gadījums bija Minnija.

Viņa darīja savu darbu ar katru dienu enerģiskāk, un, lai mani sasper jods, ja es kādu dienu aiz Grēko muguras nenotvēru ilgu viņas skatienu, kas atgādināja Merilinu Monro.

— Varbūt atlaidīsim viņu? — es jautāju E1 Grēko, kad biju viņam to pastāstījis.

—    Par ko?

—    Viņa traucē strādāt!

—           Šis darbs arī tā nav vērts, ne tik, cik melns aiz naga, — Grieķis īgni atteica. — Mēs negūstām nekādus panākumus, Virdžij. Ja nu vēl šis process norisinātos vienmērīgos, iepriekš aprēķināmos tempos .. . Bet palūkojies uz viņu. Viņa uzņem ātrumu! Pēdējo divu nedēļu laikā viņa ir nometusi piecus gadus.

—           Nu, viņa var nomest vēl daudz vairāk, — es aizkaitināts sacīju.

Grieķis paraustīja plecus.

—           Atkarībā no tā, kur. Viņas deguns?_Tas ir kļuvis īss kā piecpadsmitgadīgai meitenei. Adas struktūra? Nu, man liekas, ka pārāk jaunas ādas vispār nav — izņemot, protams, embrija apvalku, bet… Pagaidi!

Viņš lūkojās uz ieeju.

Tur, muļķīgi smīnēdama, stāvēja Minnija.

—           Nāciet šurp! — Grieķis pērkonīgā balsī pavēlējā. — Nāciet šurp, dzirdat! Virdžij, paskaties uz viņas degunu!

Es paskatījos.

—    Brr! — es nodrebinājos pie sevis.

—           Nē, nē! — kliedza Grēko. — Virdžij, vai tu neredzi viņas degunu?

Kas par muļķībām! Protams, es to redzēju. Tas bija garš, līks …

Un tad es ieraudzīju.

—    Tas kļūst garāks, — es nočukstēju.

—           Pareizi, mīļais! Pareizi! Vismaz viens izliekums ir atjaunojies. Vai tu redzi, Virdžij?

Es pamāju ar galvu.

—    Viņa… viņa atkal sāk novecot.

—    Vēl labāk! — viņš triumfēja. — Tas notiek ātrāk par normālu novecošanos, Virdžij! Arī novecošanās dēmoni ir brīvībā!

Cerību stariņš!

Bet cerības atkal izgaisa. Protams, Grēko bija taisnība, bet kāds gan no tā labums?

Novecošanās dēmoni eksistēja. Mēs tos izolējām dažos no mūsu izmēģinājumu dzīvniekiem. Bet pirms tam mums ilgi vajadzēja pierunāt Minniju, lai viņa stāvētu mierīgi, kamēr Grēko, šausmīgi lādēdamies, ņēma audu paraugu; viņai tas ļoti nepatika, bet simt dolāru lielā atlīdzība viņu tomēr iekārdināja. Cieta ogļskābā gāze sasaldēja ādu uz Minnijas deguna, un Grēko ar skalpeli atdalīja plānu strēmelīti no paša galiņa. Viņš ar to nedaudz pabūrās, un pret vakaru mēs izmēģinājām tā iedarbību uz dažām pelēm.

Tās nobeidzās.

Protams, savā ziņā tas varēja mūs apmierināt — peles nobeidzās aiz vecuma. Bet tomēr nobeidzās. Pieparāts iedarbojās tikai pēc trim dienām, bet tā iedarbība bija traģiska. Tās bija jaunas, pieaugušas peles, pilnā spēku briedumā, bet, kad uz tām sāka iedarboties šie jaunie dēmoni, tās pēkšņi kļuva vecas un noplukušas, līdzīgas tām Bauerijas [4] klaidonēm, pār kurām pasaku feja aiz pārskatīšanās novicinājusi savu burvju nūjiņu otrādi. Un pēc divām dienām peles nobeidzās.

—    Liekas, mēs kaut ko esam ieguvuši, — domīgi sacīja Grēko. Es tomēr tā nedomāju, un man bija taisnība. Nāve paliek nāve. Mēs varējām nogalināt dzīvniekus, padarot tos pārāk jaunus. Mēs varējām nogalināt dzīvniekus, padarot tos pārāk vecus. Bet saglabāt tos dzīvus, ja dēmoni reiz bija iekļuvuši tajos, mēs nespējām.

Grēko izstrādāja plānu — sajaukt abu veidu dēmonus! Ņemt kādu dzīvnieku, kurā jau ir atjaunošanās dēmoni, un pievienot tiem pretējas iedarbības dēmonus!

Kādu laiku šķita, ka gūstam panākumus, bet tikai kādu laiku. Pēc pāris nedēļām vieni vai otri dēmoni guva virsroku. Un dzīvnieki nobeidzās.

Ar pelēm tas notika ātri, ar cilvēkiem — lēni. Minnija joprojām dzīvoja. Bet viņas deguns kļuva garāks un uz sejas no jauna parādījās apmatojums; vienlaikus uzlabojās viņas sejas krāsa un kļuva vingrāka stāja.

Un tad pirmoreiz pa visu šo laiku mēs sākām lasīt laikrakstus.

«DĪVAINA SĒRGA ELDŽINĀ!» bļāva Čikāgas «Tribune» un tālāk vēstīja, ka Eldžinas priekšpilsētās Ilinoisā plosoties dīvaina, līdz šim nepazīstama slimība, kuras simptoms esot atjaunošanās.

«OKLENDĀ AR SLIMĪBU «BĒRNA ĀDA» SASLIMUŠI 10 0Q0 CILVĒKU!» auroja Sanfrancisko «Exa- miner». Ņujorkas «News» konstatēja tūkstošiem gadījumu Bruklinā. Dalasā vesela slimnīca tika evakuēta, lai atbrīvotos vieta jaunās sērgas upuriem. Un tā joprojām.

Mēs vērāmies viens otrā.

— Viņu tur ir miriādes, — Teobalds Grēko drūmi noteica. — Bet mums vēl nav pretlīdzekļa.

Pasauli bija pārņēmpšas jukas, un te pēkšņi pazuda Minnija, histēriski kliegdama, ka paziņošot par mums varas iestādēm. Nenoliegšu — es biju nobažījies.

Arī eksperimentiem nebija panākumu. Šķiet, nelaime bija tā, ka abu veidu dēmoni — novecošanās un atjaunošanās dēmoni — nebija savienojami; ja vieni no tiem apmetās kādā organisma daļā, otri to atstāja. Tie, kas bija skaitliskā pārākumā, iznīcināja vājākos; līdzsvara nebija. Mēs vēl un vēl pārbaudījām to eksperimentos ar pelēm, un šaubu nebija.

Līdz šim brīvībā atradās tikai atjaunošanās dēmoni. Bet tagad, kad Minnija bija mūs atstājusi, tas bija tikai laika jautājums. Dēmonu pārnesēji no Grendrepidsas un no viesnīcas bija tos izplatījuši Kalifornijā, austrumu piekrastē, ziemeļos un dienvidos — visā zemē, šobrīd varbūt jau pat visā pasaulē. Novecošanās dēmoni izplatījās lēnāk — to pārnesēja bija vienīgi Minnija —, bet iznākums bija tikpat neizbēgams.

Grēko sāka stipri dzert.

—    Tās ir beigas, — viņš bezcerīgi atkārtoja. — Mēs esam sakauti.

—    Nē, Grieķi! Mēs nedrīkstam padoties!

—     Mums jāpadodas. Dēmoni ir izplatījušies visā pasaulē, Virdžij! Cilvēki, par kuriem raksta laikrakstos, nomirs atjaunojušies. Tas pats notiks ar citiem — pat ar augiem, dzīvniekiem un baktērijām, tikko dēmoni būs tiem pielāgojušies. Un pēc tam — kāpēc gan ne? — tas notiks arī ar gaisu, klintīm, okeānu, ar pašu Zemi. Atceries — Visuma entropija tiecas uz maksimumu, pie tam ne tikai kā viens vesels, bet arī kā atsevišķas izolētas tā daļas. Zemes evolūcija norisināsies pretējā virzienā. Atsevišķās teritorijās, un varbūt tas ir pat sliktāk, jo daži rajoni attīstīsies uz priekšu, citi — atpakaļ, kā tas notiek manā ķermenī. Lai dievs ir žēlīgs pasaulei, veco zēn Virdžij! Un ne vien mūsu Zemei, jo kas gan var apturēt dēmonu izplatīšanos? Uz Mēness, uz citām planētām — ārpus Saules sistēmas, pat uz citām galaktikām. Kāpēc gan ne? Un tad…

—    GREKO!

Gaisā noskanēja šausmīga, metāliska, necilvēciska balss. Tā nāca no ārpuses.

Es palēcos veselu pēdu no zemes. Šķita, ka tā ir dēmona balss; taču drīz es saņēmos un sapratu, ka tas ir uz ielas uzstādīts skaļrunis.

—   GREKO! MĒS ZINĀM, KA TU ESI TUR IEKŠA. NAC ARA!

Mani pārņēma nepatīkami pazīstama sajūta.

—   Policija! — es iekliedzos. — Greko, tā ir policija!

Viņš noguris palūkojās manī un pakratīja galvu.

—    Nē. Drīzāk FIB.

Tā, beidzot tas bija noticis. Es izgāju ārā, negaidot Grieķa atļauju.

Es apstājos pie durvīm, un man tieši sejā ietriecās trīs prožektoru stari. Laboratoriju no visām pusēm bija ielenkušas automašīnas, bet es tās neredzēju, kamēr netika izslēgti starmeši.

Es sastingu, lai pārliecinātos, vai viņi saprot, ka es neesmu Grēko un man nav ieroča.

Viņi to arī saprata.

Bet viņi ļāva man iziet.

Viņi iesēdināja mani vienā no automašīnām blakus slaidam, jaunam cilvēkam ar pelēkām acīm, kurš valkāja platmali ar šaurām malām. Jaunais cilvēks pieklājīgi sēdēja man blakus un modri vēroja mani. Man ļāva paskatīties, kas notiks; bet tas, kas notika pēc tam, nepavisam nebija jocīgi.

Grēko nenāca ārā. Viņi to sauca ar skaļruņiem, un beidzot viņš atsaucās — klusā, mierīgā balsī, kas šķita nākam no nekurienes. Viņš pateica tikai:

—    Ejiet projām. Es neiešu ārā. Brīdinu, nemēģiniet ielauzties ar varu.

Bet Grēko, protams, zināja, ka viņi neklausīs.

Tā arī bija.

Viņi mēģināja ielauzties ar varu.

Un Grēko, gluži kā romānā, arī savukārt lietoja spēku. Durvis aiz manis bija aizcirtušās. Tad viņi izrāva no žoga mietu, lai izmantotu to par tarānu, bet miets acumirklī aizdegās. Pēc tam viņi atrada L veida metāla stieni no veca gultas rāmja un izmēģināja to, bet tūlīt arī nožēloja to: stienis vidū izkusa, apšļācot viņus ar ugunīgām tērauda lāsēm.

Pieklājīgais jaunais cilvēks man blakus jau vairs ne tik pieklājīgi noprasīja:

—    Ei, tu, ko viņš dara? Kas tie par savādiem trikiem?

—     Dēmoni! — es satracināts atcirtu. Un tā biia kļūda. Bet kas gan man atlika? Mēģināt izskaidrot Federālā izmeklēšanas biroja aģentiem Maksvela vienādojumus?

Viņi mēģināja vēlreiz — viņu bija vismaz piecpadsmit vai divdesmit cilvēku. Viņi metās pie logiem — tie izkusa, un pār viņu galvām nolija ķiršu sarkans šķidra stikla lietus. Tad viņi mēģināja iekļūt caur tukšajiem rāmjiem, kad stikla jau vairs nebija, bet rāmji ap viņiem aizdegās. Zilie dūmi kļuva balti uguns dzeltenajā un starmešu baltajā gaismā. Viņi mēģināja gan pa vienam, zagšus, gan ari, skaļi aurojot, grupās, cilvēku desmit reizē.

Tas bija bezcerīgi — bezcerīgi abām pusēm, jo viņi nespēja iekļūt iekšā, bet Grēko nekā netika ārā, jo viņi negāja projām. Pat tad, kad ar dobju būkšķi un dzeltenu uzliesmojumu eksplodēja kādas automašīnas benzīna tvertne. Vienīgi es kopā ar jauno cilvēku platmalē acumirklī izlēcu no mašīnas. Pēc tam visi automobiļi uzlidoja gaisā. Bet ļaudis neatkāpās. Tad pēkšņi, kaut gan neviens nenospieda gaili, paši no sevis sāka šaut viņu ieroči, to stobri kļuva mīksti, izkusa un notecēja zemē. Bet ļaudīm vēl bija rokas, un viņi palika.

Vai nu Grieķis bija sajucis prātā, vai arī zaudējis kontroli pār dēmoniem — nezinu teikt. Piepeši atskanēja draudīga, šņācoša rēkoņa, un vesels koks ietinās liesmās no saknēm līdz galotnei. Tas bija gigantisks vecs ozols, pēdu piecdesmit augsts. Šķiet, tas bija tur stāvējis jau pāris gadsimtus, bet Grēko dēmoni to visu pārveidoja pēc sava prāta — tas aiz' degās un svilpdams uzlidoja gaisā, šķiezdams liesmas un dzirksteles līdzīgi brīnumsvecītei. Varbūt Grēko domāja, ka tas viņus nobiedēs. Iespējams, ka tā arī bija. Bet tas viņus arī satracināja. Viņi visi reizē, visi līdz pēdējam, izņemot manu draugu, metās pie paša lielākā, plašākā loga …

Un atsprāga atpakaļ lādēdamies, kliegdami un dzēsdami liesmas uz apģērba.

Liesmu strūklas šāvās ārā pa visiem logiem un durvīm. Šķita, ka vecā ēka izliecas uz āru, un pus- sekundi vēlāk tā bija pārvērtusies ugunīgā tulpē.

Ieradās ugunsdzēsēji, bet mazliet par vēlu. O, viņi izvilka Grēko, pie tam pat dzīvu! Taču no laboratorijas viņi nespēja izglābt neko. Tas bija trešais ugunsgrēks Grēko karjeras laikā un arī pats bīstamākais: ja līdz šim brīvībā bija izkļuvuši tikai nedaudzi atjaunošanās dēmoni, tad tagad — milzīgi daudz abu veidu dēmonu.

Tā bija pasaules bojā eja.

Es to zināju.

Es vēlos, kaut nebūtu maldījies. Vakar biju pie Grēko. Viņš tagad ir precējies, un viņam ir brīnišķīgs dēls. Tā bija pievilcīga ģimenes aina — abi veselīgie pieaugušie cilvēki pašā spēku briedumā un starp viņiem mazais, tikko staigāšanas māku apguvušais knauķis.

Vienīgā nelaime ir tā, ka šis knauķis ir Grēko.

Viņš pats sevi vairs nesauc par Grēko. Bet kā gan jūs būtu rīkojušies šādā situācijā? Viņš ir sarausis krietnu kaudzi naudas — un es, protams, arī —, bet naudai mūsu dienās nav lielas nozīmes. Viņa smadzenes nav skartas, tikai ķermenis. Šķiet, viņam ir laimējies. Daži dēmoni ietekmē savu upuru smadzenes, un . ..

Ar vārdu sakot, iznākums ir diezgan bēdīgs.

Pēc kāda laika Grēko saprata, kas notiek. Pasaulē bija izkļuvuši brīvībā abu veidu dēmoni, un abi šie veidi pamazām bija ieperinājušies katrā indivīdā.

Bet tie cits citu neiznīcināja.

Vieni, gluži vienkārši, auga ātrāk un pārņēma kontroli, kamēr nebija iztērētas visas tiem nepieciešamās molekulas. Pēc tam virsroku guva otri.

Pēc tam pirmie.

Pēc tam atkal otrie …

Pelēm ir īss mūžs. Tas ir tāpat kā žonglējot adatu uz deguna: tā šim nolūkam ir par īsu, un arī peles mūža nepietiek, lai sasniegtu minēto līdzsvaru.

Bet cilvēka dzīvē …

Taču nepieciešams visu izstrādāt.

Slikti, ja ģimenē viss sajaukts, kā tas noticis ar Grēko ģimeni: viņš pats atjaunojas, viņa dēls noveco, bet Minnija (vai es nepieminēju, ka viņš apprecējies ar Mmniju?) ir beigusi savu otro atjaunošanās ciklu un pašlaik atkal noveco.

Bet ir kaut kas vēl ļaunāks.

Kaut vai tas, ka nav pārāk tālu tas laiks, kad mēs būsim iztērējuši visu telpu. Es te domāju nevis laiku, bet telpu. Dzīves telpu.

Protams, ir jau ļoti labi, ka ļaudīm jāsasniedz biieduma gadi, lai tad pārmaiņus atjaunotos un novecotu, un tā vēl un vēlreiz …

Bet, velns lai parauj, kā es vēlētos, kaut laiku pa laikam kāds arī nomirtu!

Džons Pīrss

Džona Sze nākotne

Džons Pīrss, ievērojamais amerikāņu fiziķis, ASV Nacionālās akadēmijas loceklis, risina daudzas dažādas problēmas, no kurām viena ir informācijas teorija. Padomju lasītājs pazīst viņa monogrāfijas par elektroniku. Bez tam krievu valodā tulkoti Pīrsa populāri zinātniskie sacerējumi «Kvantu elektronika», «Simboli, signāli, trokšņi» u. c. Pīrsa zinātniski fantastiskais stāsts, kas ietilpināts šajā krājumā, pirmoreiz tika publicēts ar pseidonīmu Dž. Dž. Kaplings.

Pēkšņi viņš juta, ka sēž citā krēslā, krēslā, kas bija ciets un vienlaikus ērts, kā radīts viņa augumam. Viņš ieraudzīja sev pretī neparastu rakstāmgaldu un tūdaļ nojauta, kas noticis. Pacēlis acis uz cilvēku, kas sēdēja pie galda, viņš sastapa asu, saprātīgu skatienu un vairs nešaubījās, ka ir nokļuvis nākotnē. Tad, ievērojis, ka vīrietis ģērbies nevis laboratorijas virssvārci, bet dīvaini piegrieztā kreklā un īsā žaketē un ka nelielajā, vēsos toņos krāsotajā, liegi apgaismotajā istabā nav nevienas mašīnas, mērītāja vai kādu citu ierīču, viņš saprata, ka nokļuvis savā nākotnē, tajā nākotnē, kurai bija ticējis un kuru bija pareģojis. Bija pilnīgi skaidrs, ka gara spēki, kontrole pār psihi beidzot uzveikuši rupjo fizikālo enerģiju.

Šajā īsajā laika sprīdī Džona Sze dedzīgā ticība pārvērtās nelokāmā pārliecībā. Džons droši sacīja: — Jūs esat psihists.

Kroudons vērās Džonā ar augošu neizpratni, kuru nomainīja ļaunas nojautas. Šis cilvēks nekādā ziņā nevarēja būt Skinners. Pretimsēdētājs nepavisam neatgādināja vēl saglabājušās Skinnera fotogrāfijas. Kā viņš bija varējis kļūdīties? Ar daudz gadu pētījumos iegūtu precizitāti viņš bija virzījis biljonus džoulu enerģijas, kas nepieciešami ceļojumam laikā. Starus viņš bija koncentrējis uz iespējamo Skinnera kabineta atrašanās vietu, blakus laboratorijai, kuras novietojums bija zināms. Un stari bija atdūrušies pret cilvēka ķermeni. Tomēr te nu sēdēja šis dīvainais indivīds, kas mēģināja iegalvot kaut ko mulsinošu.

— Psihists es īsti neesmu,. — Kroudons atteica, — lai gan zinu šo to par psihi. «Cik savāds apzīmējums jēdzienam «psihologs»,» viņš pie sevis nobrīnījās. Divdesmitā gadsimta materiālos Kroudons bija ievērojis nosaukumu «smadzeņu zinātnieks», bet visbiežāk sastopamais vārds bija «psihologs». Te nu bija pierādījums, kā rakstītā valoda atšķiras no dzīvā vārda. «Tas liecina, ka pat psiholoģijas vēstures zinātnieki var kļūdīties valodas jautājumos,» Kioudons nodomāja ar īgnumu, kādu viduvēji cilvēki reizēm izjūt pret izcilākām personām. Bet nu vairs nebija ko kavēties, darbs gaidīja, kaut arī šoreiz nepatīkams. Viņš uzrunāja cilvēku no pagātnes.

—    Atvainojiet, bet es nezinu jūsu vārdu, — viņš teica. — Mani sauc Kroudons. — Viņš piecēlās un, kā psihologi bija ieteikuši, sniedza roku tā, kā mēdza darīt divdesmitajā gadsimtā.

—    Es esmu Džons Sze, — Džons atbildēja, pieceldamies un satverdams pastiepto loku. — Viss gan ir mazliet citādi, nekā mana laika ortodoksālie zinātnieki pareģoja. Bet man patīk. Tieši to es gaidīju. Kāds pašlaik ir gadsimts, Kroudon? Divdesmit pirmais?

Kroudons jutās pārsteigts. Viņš bija gaidījis apjukumu un apgrūtinošu, varbūt pat neiespējamu izskaidrošanos. Taču viss noritēja pārāk gludi.

—    Tagad ir divdesmit otrais gadsimts, — Kroudons atbildēja.

—    Precīzāk, 2178. gada 27. marts, un pulkstenis rāda 13.30. Vai jūs esat psihists? — viņš pēc brīža vaicāja.

—    Es esmu kodolfiziķis, — Džons atteica, — Ma- sačūsetsas tehnoloģiskajā institūtā. Izdodu arī žurnālu, kas diezgan lielu vērību veltī psihes jautājumiem. Publicējam stāstus un rakstus. Es pats esmu izdarījis dažus eksperimentus ar Hieronīma mašīnām, — viņš piebilda.

Džona pirmie vārdi tā satrieca Kroudonu, ka viņš tikko dzirdēja pārējo. Viena gadsimta ierastie izteicieni citā var būt piedauzīgi. Pēc 1987. gada atomsprādziena vārdi «kodolfiziķis» un «kodolfizika» tika uzskatīti par aizliegtiem.

Protams, cilvēki zināja, ka pastāv tāda zinātne kā kodolfizika. Viņi pat izmantoja to. Taču pasaulē, kuru pēc kodolkatastrofas haosa psihologi praktiķi bija radījuši no jauna, nevienam vairs negribējās ne domāt par fiziku. Un minēt vārdu «kodolfiziķis» bija vēl ļaunāk nekā «atomreaktoru speciālists». Kroudons dēvēja sevi par dabas filozofu. Iespējams, ka sabiedrības labā kādam vajadzēja strādāt šajā nozarē, taču tāpēc nebija jēgas nosaukt to rupjā vārdā.

Skaidrs, ka tagad galvenais ir, cik vien ātri iespējams, sūtīt šo vulgāro radījumu atpakaļ uz viņa paša laiku. Tomēr vēl dažas stundas tas nebūs iespējams. Viņa asistentiem vajadzēs pārbaudīt dažādām ierīcēm pārpildītās neskaitāmās telpas, kas atradās ap pieklājīgi tukšo kabinetu un slēpās no svešiem skatieniem līdzīgi kanalizācijas caurulēm. Vai aparatūra bija izturējusi milzīgo enerģijas lādiņu, kas tik aplami un bezjēdzīgi bija izrāvis Džonu Sze no tālās pagātnes, kurā viņš būtu varējis itin mierīgi palikt?

Pagaidām svešinieks paliks šeit. Viņš jānogādā pie Koordinatora. Koordinators atradās tālu no šīs industriālās nomales, uz kuru bija izraidītas spēcīgās dabas pētīšanas iekārtas. Kroudons uzaicināja Džonu doties prom no šejienes, viņi piecēlās un izgāja no kabineta (kas atradās pirmajā stāvā)7 klusā ielā. Ejot prom, Kroudons ar skumjām nolūkojās uz savu darba vietu. Nekas neliecināja par to, kas atrodas šajā ēkā un kādam nolūkam tā kalpo. Atnācējam no cita gadsimta tā liktos pilnīgi nevainojama, acīmredzot arī Džonam Sze likās. Taču viņam, Krou- donam, kas zināja lietas īsto būtību, tas bija viņa negoda kliedzošs apliecinājums.

Kroudons jau bija paspējis uzgriezt izsaukumu, norādīdams viņu atrašanās vietu un mērķi. Nepagāja ne minūte, un brīva mašīna, uztvērusi Kroudona raidītāja viļņus, piestāja ietves malā. Durvis atvērās, un Kroudons uzaicināja Džonu iekāpt. Tiklīdz viņš pats bija apsēdies blakus Džonam, durvis atkal aizvērās un viņi sāka braukt norādītajā virzienā.

Džonam mašīna likās klusa, ērta un mājīga, vienos stiklos, un tajā nebija ne vēsts no motora, vadības ierīcēm vai kontrolpults.

—    No kurienes nāk enerģija, Kroudon? — Džons jautāja. — Kāda tipa motors ir šai mašīnai?

Nekā sevišķi nepieklājīga viņa jautājumā nebija, un tomēr ar svešiniekiem tādas lietas nemēdz pārrunāt. Izklaidīgi lūkodamies Džonā, Kroudons prātoja, kā viņam atbildēt.

—    Nu, protams, to vada psihe, — Džons zinoši noteica, sajūsmā smaidīdams.

Kroudons jutās atvieglots.

—    Jā, būtībā tas ir pareizi, — viņš sacīja. — Ei- fēmismos bija grūti izteikties, bet praktiskā psiholoģija tiešām atvēra plašu darba lauku — piemēram, noformēja visu pēc prasītāja vēlēšanās. Bez tam arī paši psihologi vadījās pēc dabas filozofijas likumiem, bet lietojot tikai nelielus spēkus, zemāko nozari, tā teikt, kibernētiskās ierīces.

Džons iegrima jūsmīgā sapņainībā. Bez šaubām, šī pasaule, kur valda psihe, apzināti izvēlējusies tieši viņu kā īstenu sava laika pravieti.

—    Pagātnē jūs meklējāt tieši mani? — Džons vaicāja.

«Neveikla situā'cija,» Kroudons domāja. Viņu jau tā kaitināja neveiksme, un nu vēl vajadzēja izskaidrot, ka šis ceļojums laikā ir muļķīga nejaušība.

—    Ne gluži, — viņš teica Džonam. — Man bija padomā psihists, vārdā Skinners. Mēs uzskatām viņu par mūsu civilizācijas pravieti. Pēc atomsprādziena (viņš ar grūtībām izteica briesmīgos vārdus) psihologi praktiķi savāca kopā cilvēces paliekas. Viņi nodibināja mūsu civilizāciju un attīstīja kultūru. Mēs visi godinām Skinneru kā galveno viņu mākslas pamatlicēju. Es nesaprotu, — viņš piebilda, cik laipni vien prazdams, — kā tas gadījās, ka selektora fokusā nonācāt jūs.

—    Es atrados Harvardā, kādā kabinetā gaidīju sastapšanos ar ortodoksālu zinātnieku, — Džons teica. — Cik es zinu, jūdzēm tālu nebija neviena psihista. Taču apsvērsim šādu iespēju. Pieņemsim, ka izšķīrējs faktors šeit bija simpātija un empātija. [5] Iedomājieties man visapkārt simpātijas vai, tā sakot, empātijas lauku. Varbūt šis lauks novirzīja jūsu mašīnas fokusu …

Kroudons neizpratnē lūkojās uz Džonu. Lai gan viņš pats bija dabas filozofs, viņam šī pagātnes fiziķa vārdi likās pilnīgi neskaidri. Lielākā daļa grāmatu par fiziku pēc atomsprādziena tika sadedzinātas, un pārējās bija ieskaitītas aizliegtās literatūras fondos piedauzīgo lappušu dēļ. Tādas lietas vajadzētu izteikt eifēmismos. «Nu, jāpadomā,» viņš nosprieda. «Empātija.. . Vai tam būtu kaut kāds sakars ar līdzsvara zudumu? Jeb tā varbūt ir entropija? Bet kas galu galā ir simpātija?» Viņš nosprieda, ka nav vērts veltīgi lauzīt galvu.

—   Es patiešām nezinu, — Kroudons sacīja. — Mēs, protams, visu izpētīsim un rūpīgi apsvērsim jūsu pieņēmumus.

Kroudons bija pietiekami labs psihologs, lai zinātu, kā atbildēt.

Taču Džona domas jau bija aizklīdušas citur.

—    Šis psihists, kuru jūs mēģinājāt sameklēt…— viņš iesāka.

—    Skinners, — Kroudons pateica priekšā.

—    Ar ko Skinners nodarbojās? — Džons vaicāja.

Kroudons gurdeni paskatījās uz Džonu.

—    Eksperimentēja ar baložiem, [6] — viņš strupi atbildēja.

Džonam apmiglojās acis. Viņa priekšā pavērās jauni apvāršņi. Vairums viņa laikabiedru, kas pētīja psihi, droši vien ir bijuši uz nepareiza ceļa. Viņi strādāja ar viskomplicētākajām dzīvām būtnēm — cilvēkiem. Bet zinātne vienmēr ir sākusi ar vienkāršāko un virzījusies tālāk uz sarežģītāko. Gara acīm Džons skatīja brīnumainu vīziju — telepātija ar baložiem, un, ja tas ir iespējams ar baložiem, tad kāpēc ne ar amēbām? Un tikpat labi tad ir iespējama gaišredzība, telekinētika, teleportācija — visa pasaule, kas tagad atradās ap viņu. Šai brīdī Džona fantāzijas lidojums aprāvās, jo mašīna apstājās pie durvīm, kas visas bija bez uzrakstiem.

—    Šeit mums jāizkāpj, — Kroudons teica. — Te- leportācija uz Koordinatora kabinetu.

Nebūdams psihologs, Kroudons pilnībā neizprata, cik plaši viņa laikmetā izplatīti eifēmismi. Viņam «teleportācija» nozīmēja valsts lielākās korporācijas nosaukumu. «Teleportācija» vadīja automātiski ieslēdzamo transporta tuneļu tīklu, kas ar lielo attālumu raķetēm saistīja kopā visu šo pasauli. Pasažieris domāja par mehānismiem ne vairāk kā par kanalizācijas sistēmu zem ielām. Braukt nozīmēja ieiet krēslainā kupejā, atsesties, ļaut, lai mīksta, ķermenim pieguloša masa piespiež pie polsterēta kiēsla, un sajust spēcīgus grūdienus, kas iodas no paātrinājuma un bremzēšanas. Kroudonam vienkārši nebija ienācis prātā, ka šim vārdam kādreiz ir bijusi cita nozīme.

Džonam teleportācija likās visuztraucošākais piedzīvojums šajā ceļojumā. Paātrinājuma grūdienus viņš drīzāk apjauta ar prātu, nevis sajuta fiziski. Kad Džons izkāpa no kabīnes tieši Koordinatora pieņemamajā istabā (Koordinatoriem ir pašiem savas teleportācijas gala stacijas), viņš jutās kā septītajās debesīs. Uz brīdi viņš pat zaudēja valodu.

Iegājis kabinetā pirmais, Kroudons čukstus brīdināja Koordinatoru, ka Džons ir kodoliiziķis, kas lieto piedauzīgus izteicienus. Koordinators biia smalkjūtīgs cilvēks bez aizspriedumiem un, protams, psihologs. Pret Džonu viņš izturējās apbrīnojami taktiski, ar simpātisku smaidu atbildēdams uz svešinieka šķietami nepieklājīgajiem murgiem. Laiku pa laikam Koordinators izteica kādu nenozīmīgu laipnību. Taču galvā viņam rosījās citas domas: viņš apsvēra, ko iesākt ar tik dīvainu būtni. Kad Džons izteica vēlēšanos ar teleportācijas palīdzību nokļūt uz Marsa, Koordinators nešaubījās, ka svešinieks ir jucis.

—   Teleportācija Marsu neapkalpo, — viņš beidzot attapās pateikt. Tad Koordinators paaicināja Kroudonu sānis un pusbalsī sacīja viņam:

—    Vai nu šis cilvēks jau agrāk ir bijis vājprātīgs, vai arī no pārdzīvojuma galīgi zaudējis orientācijas spējas. Aizvediet viņu uz Klasifikāciju pie psihologa klīnista. Es tikmēr piezvanīšu un parūpēšos, lai kāds tur uzkavējas, — viņš piebilda, paskatījies pulkstenī. — Pēc tam nosūtiet viņu atpakaļ uz viņa paša gadsimtu.

«Man patiesībā vienalga, vai šis cilvēks tur nokļūst vai ne,» Koordinators ar rūgtumu nodomāja.

Teleportācija nogādāja vēl vairāk sajūsmināto Džonu uz Klasifikāciju, kur glīta apkalpotāja (īstenībā medmāsa) uzlika Džonam galvā ar vadiem apkarinātu cepuri un lika satvert krēsla metāla balstus.

—    Tagad dažas minūtes atslābinieties, — viņa teica un izgāja, lai uzgrieztu izstarojuma uztvērējus.

Pēc piecām minūtēm medmāsa atgriezās. Viņa ieveda Džonu nemīlīgi vienkāršā kabinetā. Krēsls, rakstāmgalds un aiz tā kāds cilvēks. Psihologs bija palicis pēc darba, lai pieņemtu Džonu.

—     Mister Džon, — medmāsa teica, — esiet pazīstami, ē . .. psihists Millers. Viņš jums palīdzēs, — viņa laipni piebilda.

Psihologs Millers ar mājienu uzaicināja Džonu apsēsties pretī. Nogurums lika sevi manīt, psihologs sēdēja, atspiedis galvu rokās, un caur lodziņu galda virsmā pētīja Džona encefalogrammu. «Kā visu to izteikt vārdos?» viņš prātoja.

—     Jums uznāk satraukuma brīži, — viņš iesāka. — Jūs esat ļoti pašpārliecināts. Labprāt daudz runājat. Jūsu uzskati (viņam pārskrēja drebuļi) bieži ir pretēji jūsu kultūras vispārējam virzienam.

Tā tomēr nebija skaidra valoda. Psihologs nolēma neturpināt.

—     Es jūsu vietā aizietu pie ārsta, — viņš nobeidza. — Redziet, ir pazīmes, kas liecina par dziedzeru darbības nelīdzsvarotību. Ieņemiet vienu. — Viņš

pasniedza plastmasas tūbiņu ar cukurotām tabletēm.

Džonu pārņēma neizsakāma godbijība. Šis cilvēks, tikai piespiedis plaukstas pie galvas un brīdi koncentrējies, bija uzzinājis tik daudz. Šī psihes varenības atklāsme Džonu sajūsmināja līdz asarām. Viņš paņēma piedāvāto saldumu un izklaidīgi to sakošļāja. Dzi š miers nolaidās pār viņu.

— Ņemiet arī jūs, — viņš piedāvāja Milleram.

-— Kāpēc gan ne? — Millers noteica un norija stipro eiforīna devu. Tas nu bija par daudz pēc tik grūtas darba dienas.

Tālākais Džona ceļojums Kroudona pavadībā bija kā mierīgs sapnis. Teleportācija, mašīna, Kroudona kabinets, un tad viņš atkal bija atpakaļ savā pasaulē, tai pašā istabā, no kurienes tika izrauts. Viņš atkal steidzās — te uz lidmašīnu, te uz vilcienu, noraizējies par laika straujo plūsmu, noraizējies par ievadrakstu, kuram vēl jātop. Viņš rakstīja:

«Mēs dzīvojam pasaulē, kuru mūsu ortodoksālie zinātnieki atsakās saskatīt vai arī saskatījuši atsakās ticēt tam, kas ir acīm redzams.

Tomēr pēdējo simt gadu laikā pašu zinātnieku vidū sastopami cilvēki, kas pierādījuši daudz dažādu apdāvinātu personību psihes spējas. Viņi ir redzējuši levitācijas un telepātijas neapstrīdamus demonstrēj umus.

Vadoties no savas pieredzes, varu teikt, ka šai pašā stundā starp mums dzīvo cilvēks, kas panācis telepātisku kontaktu ar baložiem.

Mūsu neauglīgā ēra tuvojas noslēgumam, bet zemē jau dīgst nākotnes sēklas. Atnāks laiks, kuru tālredzīgie domātāji, cilvēki bez aizspriedumiem, ir jau paredzējuši. Zinātnes ortodoksijas nāvējošā roka ilgi vairs nežņaugs pasauli…»

Roberts S. Ričardsons

Mazais Andersoniņš

Roberts Ričardsons ir izcils amerikāņu astronoms, kas risina Saules plankumu un Marsa un Venēras pētīšanas problēmas. Viņam pieder daudzi zinātniski raksti, kā arī vairāki zinātniski fantastiski darbi, kas publicēti ar pseidonīmu Fīlips Letems.

—    Tā tu Andželoti neuzveiksi.

—    Zinu.

Šī doma Bredam pašam jau tik ilgi nebija devusi miera, ka viņš atbildēja automātiski, neapzinādamies, ka šos vārdus ir izteicis cits. Tad viņš šķūņa durvīs pamanīja tumšu stāvu un saiauca uzacis. Viņš nebija dzirdējis atveramies durvis. Bredam nepatika, ja kāds svešs novēroja viņu strādājam.

—    Nav vērts trenēties ar maisu, — vīrietis sacīja, panākdamies dziļāk. — Ir vajadzīgs kaut kas kustīgs.

Bredam tā vien gribējās pateikt, lai svešais patur savus padomus pie sevis. Tomēr, nebildis ne vārda, viņš apsēdās uz siena ķīpas un novilka cimdus. Vecais modinātājpulkstenis pie sienas rādīja, ka tikpat jau laiks beigt.

—          Treniņa partneri maksā naudu. — Breds atbildēja, slaucīdamies ar mitru dvieli. — Es daru, ko varu.

Vīrietis stāvēja, kājas iepletis, vērodams viņu ar piemiegtām acīm. Tagad, kad svešais bija tuvāk, Breds jutās pārsteigts, redzot, ka viņam ir tikai ap trīsdesmit gadu, nedaudz vairāk nekā Bredam pašam. Vīrietis šķita pazīstams. Varbūt kāds no tiem, kurus Bieds kādreiz bija saticis. Viņš tikās ar daudziem cilvēkiem.

Vīrietis uzcēla kāju uz siena ķīpas.

—           Vienreiz tu pieveici Andželoti. Kas tev notika pagājušo reizi?

—           Viņš, jādomā, bija stiprāks. — Breds atteica, paraustīdams plecus.

—    Un būs vēl stiprāks šoreiz.

—           Kas jūs īsti esat — reportieris, līdzjutējs? — Breds skarbi noprasīja.

Svešais sameklēja tuvējā kaudzē garu, baltu salmu un sāka to tīt ap īkšķi.

—    Tu man piederi, — viņš nevērīgi paziņoja.

—    Jūs esat jucis. Lindijs Džoiss …

—           Ar viņu tev viss cauri. — Svešais parādīja kādu iespaidīgu papīru. — Es nopirku jūsu kontraktu. Tagad tu strādāsi man, Benam Vaitam.

Uz mirkli Bredu sagrāba nevaldāms sašutums. Tad norimis viņš atkrita uz siena ķīpas. Pie velna Džoisu! Galu galā ko tas suņa gabals bija darījis viņa labā? Un šis puisis neizskatījās nemaz tik peļams.

—    Šķiet, jums patīk riskēt, — viņš nomurmināja.

—           Nemaz ne. Man patīk droši pasākumi. — Vaits attina salmu un aizmeta to projām. — Esmu izstrādājis pavisam jaunu treniņu metodi. Metodi, par kuru neviens nav dzirdējis. Nāc, palīdzi ienest vienu kasti.

Breds paklausīgi izgāja viņam līdzi, kur pie šķūņa zem piparu koka stāvēja slēgta kravas mašīna. Vaits atvēra aizmugures durvis un ielēca iekšā. Mašīna izrādījās pilna ar kastēm, dažas no tām bija vaļā, un tajās varēja redzēt kaut kādus elektroniskus aparātus. Kaste, kas atradās vidū, likās daudz lielāka par pārējām. Pietiekami liela, lai tajā novietotos cilvēks.

—    Ķeries pie tā gala, — Vaits nokomandēja. — Diezgan pasmaga, tā ka saņem stingri. Kontrol- ierīces varam izkraut arī vēlāk.

Viņi ienesa kasti šķūnī un nolika pie Breda izveidotā primitīvā ringa. Kastes vāks bija nostiprināts ar smagu priekškaramo slēdzeni. Vaits izņēma no kabatas atslēgu un ielika to slēdzenē.

—    Iepazīsties ar Mazo Andersoniņu, — viņš sacīja, paceldams vāku. — Saīsināti Andijs. Jums abiem nāksies labi iepazīties.

Kastē gulēja sporta biksītēs un krekliņā ģērbts manekens. Tam bija boksera figūra ar garām rokām un platiem pleciem, kas pārgāja tievā viduklī. Seja bija nedzīva, bez izteiksmes. Tāda seja varētu būt jebkuram.

Vaits pārlaida acis šķūnim.

—    Liekas, vislabākā vieta viņam būtu pie sienas uz tās ķīpas. Es domāju, ka tev būs ērtāk aiznest viņu vienam pašam.

Breds saņēma manekenu un nostādīja uz ķīpas, atbalstīdams to ar muguru pret sienu. Viņš nosprieda, ka tas sver simt piecdesmit mārciņas, tikpat, cik viņš pats. Vidējais svars.

—    Zini, kāpēc es viņu nosaucu par Andiju? — Vaits jautāja.

Breds pakratīja galvu.

—           Saīsinājums no «androlda». Androīds ir automātiska iekārta, kas līdzinās cilvēkam. Es varen lepojos ar Andiju.

Andi ja galva viegli sašķiebās. Blāvajā gaismā viņu varēja noturēt par cilvēku, kas uz brīdi iesnaudies. Tomēr pat miera stāvoklī viņā jautās kaut kas draudošs.

Vaits ar īkšķi norādīja uz maisu.

—           Labāk novāc to tūlīt. Tagad tu trenēsies ar Andiju.

—    Kas tie par trikiem? — Breds norūca.

—           Tu guli labi? — Vaits painteresējās. Viņam bija paradums uz jautājumu atbildēt ar pretjautājumu.

—    Diezgan labi, — Breds noteica.

—          Tā jau es domāju . .. diezgan labi. Es zinu, kas tevi nodarbina. Tu domās cīnies ar Andželoti. Stundām guli nomodā, mēģinādams paredzēt visus paņēmienus, kurus viņš varētu pielietot. Tā ir?

—   Liekas, par to nevar nedomāt.

—           Iedomājies… tagad iedomājies… ka tev ir visa treniņiem nepieciešamā nauda. Ko tu darītu?

Breds apsvēra.

—           Nu … es censtos nolīgt partneri, kas boksējas līdzīgi Andželoti. Piemēram, tādu kā Tonijs Lopess vai Sesils Džordžs.

—    Un kā tev patiktu Andželoti?

—    Andželoti!

—          Ne Andželoti personiski, bet kāds cits, kas ir tikpat kā Andželoti, nebūdams Andželoti.

—          Tas nozīmētu iepriekš izmēģināt cīņu, — Breds lēni atbildēja.

Vaits mundri saberzēja rokas.

—    Tieši to mēs darīsim. Tu iepriekš izcīnīsi šo maču. Būs gluži tā, it kā tu boksētos ar Andželoti. Tikai Andželoti būs Andijs.

—    Neskan slikti, — Breds sacīja.

—    Klausies tālāk, — Vaits turpināja. — Tev stāv priekšā mačs. Tā ir nozīmīga cīņa. Ja izdodas pretinieku pieveikt, tu esi cēlies. Dabīgi, ka tu gribi uzzināt par viņu visu. Tātad ko tu dari? Savāc pēc iespējas vairāk filmu par viņa cīņām. Pētī tās stundām ilgi. Tas palīdz, bet ar to vēl nepietiek.

Viņš ar roku norādīja uz mašīnu.

—    Tur ir visas filmas par Andželoti cīņām, kopš viņš kļuvis profesionālis. Taču es ne tik vien kā vēroju Andželoti ar savu iekārtu. Man ir Andželoti. Man viņš ir kā džins pudelē, tā ka varu darīt ar viņu, ko vien vēlos. Es varu likt viņam darboties ar pilnu jaudu vai tikai mazliet, ātrāk vai lēnāk, uz priekšu vai atpakaļ. — Vaits pazemināja balsi, it kā baidīdamies, ka manekens pie sienas varētu noklausīties. — Es pat varu iemiesot viņu Andi jā.

Viņš piegāja pie Andija un saņēma to aiz zoda.

—    Vai gribi redzēt vīru, ar kuru tev būs jācīnās? Paskaties.

Vaits iespieda pirkstus manekena sejā un veidoja to ar ātriem, drošiem pieskārieniem. Kad viņš beidza, rezultāts bija pārsteidzošs. Andija trulā izteiksme bija pazudusi. Tās vietā bija parādījušies Džo Andželoti deformētie vaibsti.

Pēkšņi Breds jutās ļoti noguris. Sāka sāpēt kāju muskuļi, un viņu pārņēma vēlēšanās tikt savas istabas mierā un klusumā.

Vaits uzsita viņam uz pleca.

—    Kā tu domā, vai uzveiksi viņu? Breds pasniedzās pēc peldmēteļa.

—    Es to tipu saberzīšu miltos, — viņš norūca.

Vaits neatgādināja nevienu no Breda agrākajiem menedžeriem. Neviens no viņiem nebija tik ļoti interesējies par Breda personīgo dzīvi. Šķita, Vaits zina visu pat bez stāstīšanas. Vispirms viņš centās grozīt Breda nesistemātiskos treniņus un nekārtīgo dzīves veidu. Ar neapstrīdamu loģiku viņš pierādīja, ka panākumus var gūt, vienīgi rīkojoties pareizi, nevis otrādi. Uz priekšu var virzīties nekļūdoties. Ir tikai jānosprauž mērķis un jātiecas tieši uz to.

Pārmaiņas sākās otrā rītā pie brokastu galda. Breds dzīvoja pie savas krustmātes, atraitnes, kurai piederēja zemes gabaliņš un mājiņa 101. šosejas malā. Mājas vienā daļā viņa bija ierīkojusi veikaliņu, kur, pārdodot lētticīgiem tūristiem no austrumu štatiem vietējo minerālu paraugus un indiāņu suvenīrus, varēja nopelnīt pieticīgai iztikai. Viņa bija pieņēmusi Bredu tādēļ, ka viņš bija bārenis, un arī tādēļ, ka vīrieša klātbūtne radīja mājā drošības sajūtu.

Vaita skatiens apmācās, redzot krustmātes pasniegtās brokastis.

—    Tas neder, — viņš noteikti paziņoja. — Galīgi neder. Bredam ir jāēd daudz olu, šķiņķa, kartupeļu un sulīga bifšteka.

—    Tas maksā naudu, — krustmāte iebilda.

Vaits izņēma kabatas portfeli un nosvieda uz

galda pāris divdesmit dolāru zīmes.

—    Vēlāk es jums iedošu sarakstu, kādi produkti nepieciešami. Kad nauda būs iztērēta, pasakiet man.

No šī brīža misters Vaits sāka krustmātei patikt. Visiem, kas laiku pa laikam apciemoja Bredu, piemita viena īpašība — naudas trūkums. Krustmāte bija ļoti nobažījusies par savu brāļadēlu. Vīrietim viņa vecumā nepiedienēja slaistīties visu dienu pa māju. Viņam uzcītīgi un ar panākumiem vajadzētu strādāt savā kantorī no deviņiem rītā līdz pieciem pēcpusdienā. Ar laiku viņam, būtu ģimene un pietiekami daudz naudas, lai nopirktu skaistu māju un mašīnu. Breds it nemaz necentās pēc šāda ideāla. No treniņiem brīvajā laikā viņš gulēja savā istabā, šķirstīdams vecus laikrakstus un žurnālus vai pētīdams kristāla gabala radīto krāsu varavīksni. Krustmātei bija tikai neskaidra nojausma par Breda profesionālo darbību ringā. Ja brāļadēls neuzvestos, kā vajag, viņa nevilcinātos pati viņu iepļaukāt.

Pēc brokastīm Breds palīdzēja Vaitam uzstādīt šķūnī aparatūru. Tā izskatījās varen iespaidīga un sarežģīta. Mehāniskas un elektriskas ierīces saistīja Bredu jau kopš bērnības. Viņš bija domājis kļūt par inženieri, bet tad sestajā klasē mācības pēkšņi aprāvās. Vaits rīkojās ar saviem aparātiem nepiespiesti viegli. Visapbrīnojamākais bija tas, ka viņš vienmēr prata tos iedarbināt. Breds juta, ka uz Vaitu var paļauties. Viņš juta, ka Vaits var likt arī viņam darboties tikpat precīzi kā saviem aparātiem.

Vēlu pēcpusdienā Vaits paziņoja, ka aparatūra ir darba kārtībā, un lika Bredam uzvilkt sporta tērpu. Kad viņš atgriezās, menedžers rakņājās pa somu, kas bija pilna ar pudelītēm kā ārsta soma. Vaits paņēma vienu, atskrūvēja vāciņu un izkratīja sīku priekšmetu, kas līdzīgi konfektei bija ietīts dzeltenā celofānā. Viņš izņēma no celofāna spīdīgu metāla lodīti, kas nebija lielāka par ķiršu, kauliņu. Tad pacēla lodīti pret gaismu, un no tās gluži kā no perlamutra gabala vai brīnumputna spārna izstaroja visas varavīksnes krāsas.

—   Šī lodīte ir Andželoti, — Vaits svinīgi paziņoja. — Tās virsma tikai liekas gluda. Ja to aplūkotu spēcīgā mikroskopā, tu redzētu, ka tā visa ir pārklāta ar rieviņām kā tikko uzarts lauks. Kad ielikšu lodīti aparātā, šīs rieviņas radīs viļņus, kas iedarbosies uz Andiju. — Viņš iebāza lodīti vadības pults atverē. — Rieviņas uz lodītes virsmas izslēdz šablonisku viļņu rašanās iespēju.

Viņš parādīja Bredam arī citas pudelītes, kas atradās somā. Katrai no tām bija etiķete ar vārdu un numuru.

—    Man te ir visas slavenības, — Vaits nopriecājās. — Lūk, Džeks de Soto, trešais smagajā svarā. Un te — Aiks Makens, Anglijas vidējā svara čempions. Un tas ir Milts Kapeks, kas pagājušajā mēnesī ar tehnisko nokautu uzvarēja Villiju Leonu. Arī tu te esi.

Viņš izņēma pudelīti no somas stūra. Uz tās tāpat bija etiķete, taču bez uzraksta.

Breds neuzticīgi to apskatīja.

—    Kā jūs zināt, ka tas esmu es?

—    Tu esi mans pēdējais atklājums. Neesmu tikai vēl reģistrējis.

> Vaits atlika pudelītes somā un paskatījās pulkstenī.

—    Vajadzētu sākt. Vai gribi vispirms iesildīties?

—   Bez šaubām, — Breds atbildēja, boksēdamies ringā ar «ēnu».

Vaits ar interesi vēroja viņa kustības.

—    Izskatās diezgan savādi, kad boksējas ar izstieptu labo roku. Dzimis kreilis?

—    Tā ir, — Breds atbildēja. Viņš pāris reizes sita ar labo, noliecās un iztaisīja «āķi» ar kreiso.

—    Cīnoties ar kreili, daži droši vien apjūk, — Vaits ieminējās.

—    Neatceros, ka tas man kādreiz būtu sevišķi palīdzējis.

Pagriezies pret vadības pulti, Vaits nospieda slēdzi, un tūdaļ iemirgojās sarkanas un zaļas spuldzītes. Vienlaicīgi atdzīvojās kādi desmit indikatori.

—    Skaties uz Andiju, — viņš klusi noteica, lēni griezdams skaitļu ripu.

Vēl gandrīz minūti Andijs palika rāms kā lupatu lelle. Tad sāka kustēties un grozīties kā šļaugs balons, kad to piepūš ar gaisu. Beidzot piecēlās sēdus un piesardzīgi pagrieza galvu no vienas puses uz otru. Pēkšņi viņš nošļūca no siena ķīpas un devās uz ringa centru.

—    Es ieslēgšu Andiju tikai uz pusātrumu, tā ka neuztraucies, — Vaits uzsauca. — Tā, aiziet!

Pirms Breds saprata, kas notiek, cimds iebelza viņam pa seju … vienreiz … otrreiz . .. trešoreiz. Breds pārgāja klinčā un sīvi pretojās, gribēdams ieņemt sev izdevīgāku pozīciju. Taču Andijs at- giūda viņu un ar labo un kreiso ātri sita viņam pa galvu un ķermeni. Sitieni bija par viegliem, lai sāpētu, bet tie lika nojaust apslēptu spēku.

Breds atkāpās, turēdams labo roku izstieptu, lai atvairītu Andiju. Tad šis bija tas vīrs, kas viņam jāsakauj pēc pāris nedēļām! Viņam jāsakauj! Breds sāka atraisīties. Drīz viņš bloķēja … nira … sita pretī jau instinktīvi, nedomādams. Vairākas reizes viņš sita atkārtoti, sitieni būtu izšķiroši, ja tajos būtu ielikts viss spēks. Raunda beigās Breds juta, ka ir ieguvis nelielu pārsvaru.

—    Nu, ko tu domā par viņu? — Vaits jautāja pēc trešā raunda.

—    Sākumā es biju stīvs aiz bailēm, — Breds atzinās. — Pie velna! Viņš taču ir īstāks par pašu Andželoti.

Vaits triumfējoši nosmīnēja.

—    Ko es teicu! Tagad vari nesteigties. Izpēti viņu kārtīgi. Kad beidzot ieiesi ringā, tev viss būs skaidrs.

Breds viegli iebelza manekenam, kas bija pārvēlies pāri virvēm ar lejup pavērstu seju.

—    Jūs sakāt, ka likāt lietā tikai piecdesmit procentu viņa spēju?

—    Katru dienu es tās mazliet palielināšu, līdz mēs sasniegsim septiņdesmit piecus procentus.

—    Bet tā es nezināšu, cik izturīgs viņš īsti ir, — Breds iebilda.

—    Tikpat kā zināsi. Ja tu izšķiedīsi pārāk daudz spēka, tad šķūnī arī beigsies tavas cīņas.

Kas reiz bija bijis jauns, drīz kļuva ierasts. Katru dienu Vaits pagrieza ripu par iedaļu tālāk. Katru dienu kļuva grūtāk cīnīties ar Andiju. Bet arī Breds pilnveidojās. Viņš jutās spēcīgāks un veiklāks. Viņš nekad nebija tik labi boksējies. Seši raundi ar Andiju straujā tempā nemaz nenogurdināja. Viņam tik tiešām vajadzētu justies labi.

Tomēr Bredu nomāca neizprotams nemiers. Vaits bija pārņēmis treniņu programmu savās rokās un izplānoja un iepriekš paredzēja katru sīkumu. Dzīve plūda kā rāma, samtaini gluda straume. Kaitināja tieši šis rāmums. Bredam nāca prātā dažādas dīvainas iedomas, kas gan biedēja, gan arī sagādāja savādu, pretdabisku baudu. Pamazām viņš sāka just piet Vaitu pilnīgi neizskaidrojamu, nepamatotu naidu, tomēr baidījās pretoties Vaitam. Vaitam nenoliedzami bija visdziļākā interese par viņu. Vaits rūpējās par visu tik uzmanīgi. Breds bija Vaitam daudz pateicības parādā. Vaits bija tik labs pret viņu.

Vienīgais mierinājums bija Andijs. Andijs Džo Andželoti izskatā vairs nemulsināja. Breds zināja visus paņēmienus. Viņš varēja paredzēt jebkuru Andija kustību, spēja to pieveikt ikreiz, kad papūlējās. Bieži viņam bija patiešām žēl Andija, līdz viņš atcerējās, ka tas iedarbināts tikai par septiņdesmit pieciem procentiem. Vai viņš spētu to uzvarēt, ja Andijs būtu ieslēgts par visiem simts procentiem? Breds nebija pārliecināts. Viņam vajadzēja to noskaidrot.

—    Šodien es gribu Andiju pārsimts procentiem,— viņš teica Vaitam, kad abi satikās šķūnī. — Man jāzina, cik stiprs es īsti esmu.

Vaits pārmetoši paskatījās uz viņu.

—    Esmu palielinājis slodzi, cik strauji vien varēju. Tu iesi ringā vislabākajā formā.

—    Tikai vienu raundu.

Vaits tūlīt neatbildēja. Viņš pārcilāja somā dažas pudelītes. Nesen bija pienācis jauns sūtījums, kas bija jāreģistrē. Breds dega nepacietībā tikt pie šīm pudelītēm. Viņš bija uzmanīgi vērojis, kā Vaits darbina aparatūru, un bija pārliecināts, ka arī pats to prastu. Ja viņam būtu šīs pudelītes, viņš varētu sevi pārbaudīt pret katru savas svara kategorijas slavenību, kas ieslēgta par simts procentiem. Kas tā būtu par izdevību! Izpētīt katru pretinieku bez steigas, iepazīt pilnīgi. No trešās šķiras boksera viņš varbūt kļutu par vidēja svara čempionu. Varbūt ar laiku izdotos plūkt laurus pussmagajā svarā.

Vaits kā nožēlodams papurināja galvu.

— 2ēl, mazais, bet to nevar. Septiņdesmit pieci ir robeža. Mēs nedrīkstam riskēt un dabūt traumu, kad mačs jau tik tuvu.

Neteicis ne vārda, Breds pagriezās un metās virsū Andijam. Viņš bija satracināts. Viņš bija neuzmanīgs un necīnījās tā, kā vajadzētu. Kad Breds uz mirkli zaudēja līdzsvaru, Andijs trāpīja viņam pa žokli. Tas nemaz nebija spēcīgs sitiens, bet ar Bredu kaut kas notika. Likās, trieciens izplūda pa galvu un atdūrās pakausī, smadzenēs. Visu pēcpusdienu viņš mēģināja atbrīvoties no šīs sajūtas, bet tā ietiepīgi palika.

Breds sāka nojaust, ka noteikti kaut kas nav kārtībā: iegājis mazgāties dušā, uz ūdensvada aizgriež- ņiem neredzēja uzrakstus «auksts» un «karsts». Viņš, protams, zināja, ka šiem vārdiem tur jābūt. Stipri koncentrējoties, viņš piespieda sevi tos ieraudzīt, bet burti bija izplūduši un ik pa biīdim parādījās un atkal pazuda. Uz ātru roku ieēdis pusdienas, viņš tūlīt devās savā istabā un neizģērbies iekrita gultā. Ilgu laiku Breds gulēja nekustīgi, ar skatienu urbdamies griestos, kur mitruma traips šķita sada^mies, saplūstam un atkal sadalāmies. Nemanot viņš bija aizmidzis.

Breds pamodās tumsā. Mājā viss bija klusu. Viņš paspēja aizskaitīt līdz simt desmit, kad izdzirdēja pa šoseiu aizbraucam automašīnu. Tātad varēja būt agrs rīts. Viņš sajuta to pašu nedabīgo mieru, kas pārņēma pirms ieiešanas ringā. Agrāk viņš nekad nebija mēģinājis izplānot savas cīņas, bet vienkārši bija rīkojies atbilstoši apstakļiem. Šoreiz viņš precīzi zināja, kas jādara.

Nevilcinādamies Breds nozagās lejā un izgāja pa sētas durvīm. Mēness nebija. Vējš, kas pūta no tuksneša, apsvilināja viņam seju, čaukstināja eikaliptu sauso mizu un svieda acīs putekļus. Viņš bija priecīgs, kad beidzot nokļuva šķūnī un varēja redzēt, ko dara. Andijs atradās turpat, kur viņi to bija atstājuši — atgāzies uz siena ķīpas, nedzīvo skatienu pievērsis griestiem. Breds izģērbās un apvilka savu ringa tērpu, steigdamies, it kā uz viņu kāds gaidītu. Vēja auri skanēja viņam ausīs kā attāla pūļa dūkoņa.

Breds ātri pārlaida acis vadības pultij. Skaitļu ripas bija tādā stāvoklī, kādā Vaits vakar pēcpusdienā tās bija nostādījis. Breds tās neaiztika, izņemot vienu, kuru pagrieza uz 100. Tad viņš atvēra somu un nopētīja pudelīšu rindas. Acis kaisa no putekļiem. Padusē bija iespiesti cimdi, un viņš nedomādams novilka ar tiem pār seju. Tas nebija labi, jo cimdi bija veci, daudz lietoti ringā, uz tiem varēja būt kolofonijs. Beidzot atradās meklētā pudelīte. Viņš uzmanīgi aplūkoja etiķeti. Tad apmierināts ielika lodīti aparātā un nospieda slēdzi.

Andijs sāka atdzīvoties. Breds gaidīja viņu, nepacietīgi lēkādams uz pirkstgaliem un bez piepūles strādādams ar rokām. No viņa bažām un uztraukuma nebija ne vēsts. Nekad viņš nebija juties tik viegli un brīvi. Beidzot bija pienācis ilgi gaidītais brīdis.

Andijs metās viņam virsū pussaliecies, zodu piespiedis pie pleca, labo roku izstiepis . . .

Kad agri no rīta Vaits iegāja šķūnī, Breds izstiepies gulēja uz grīdas ar lejup pavērstu seju, bet Andijs ar muļķīgu izteiksmi bija noliecies pār viņu, un tā rokas ļengani šūpojās. Vaits pagrūda Andiju sāņus un pagrieza Bredu otrādi. Maigi, gandrīz glāstoši Vaits aptaustīja viņa seju un kaklu. Ķermenis jau sāka sastingt. Acīmredzot nāve bija iestājusies pirms vairākām stundām.

Vaits piegāja pie somas un izņēma pudelīti. Kā jau viņš bija paredzējis, tā bija tukša. Tā bija vienīgā pudelīte ar neaprakstītu etiķeti.

Džordžs Smits

Iesācējs bezizejas stāvoklī

Džordžs Smits ir izcils amerikāņu zinātnieks, radioelektronikas speciālists, risina arī praktiskas informācijas teorijas problēmas. Viņš ir vairāku zinātniski fantastisku stāstu autors.

Pols Vollaks ienāca manā kabinetā. Viņš izskatījās kā prātu zaudējis. Kaut kādas likteņa ironijas dēļ Pols Vollaks, projekta «Tunelis» direktors, bija pie mums viens no tiem diviem cilvēkiem, kuru uzvārdiem nesekoja burtu ķēdītes, kas apzīmē zinātniskos grādus un nosaukumus. Otrs biju es.

—    Vai kaut kas noticis, Pol? — es ievaicājos.

Viņš pamāja ar galvu un sacīja:

—    Tuneļa kapsula darbojas.

—           Tā tam arī jābūt. Tā ir pietiekami daudz reižu pārbaudīta.

—    Hollijai Kārterei nelaimējās.

—           E .. . — es iesāku un tūlīt pat apklusu, jo sapratu, ko viņš bija gribējis teikt. — Viņa … viņa . .. ne…?

—           Hollija sekmīgi sasniedza Venēru, — viņš sacīja. — Nelaime tā, ka mēs nevaram dabūt viņu atpakaļ.

—    Nevarat dabūt atpakaļ?

Viņš atkal pamāja ar galvu.

—           Mēs taču nekad neesam sevišķi daudz zinājuši kaut ko par Venēras atmosfēru, vai ne?

—    Jā.

—           Redzi, tas mazumiņš, kas kļuva zināms, iekams Hollija zaudēja samaņu, liek domāt, ka Venēras atmosfērā ir kaut kāds ciāna savienojums, pie tam tādā koncentrācijā, ar kuru pietiek, lai izraisītu nervu paralīzi.

—    Ko tu ar to gribi teikt?

—           Es gribu teikt, — Pols Vollaks novilka, — ka Hollija Kārtere beidza elpot neilgi pēc tam, kad bija atvērusi lūku. Un kādu minūti vēlāk viņai pārstāja pukstēt sirds.

—    Hollija ir … mirusi?

—           Vēl ne, Tom, — viņš sacīja. — Ja mums izdotos piecpadsmit vai divdesmit minūšu laikā dabūt viņu atpakaļ, modernā medicīna spētu atdot viņai dzīvību.

—    Bet viņai taču būs skartas smadzenes!

—           O, iespējami tikai īslaicīgi bojājumi. To visu var labot. Galvenais ir dabūt viņu atpakaļ.

—           Mums vajadzēja uzbūvēt divas tuneļa kapsulas.

—           Mums vajadzēja daudz ko izdarīt. Bet, kad raķete ar aparatūru nolaidās uz Venēras, visi par to vien domāja, kā to ātrāk izmēģināt. Dievs mans liecinieks, es mēģināju jūs atturēt no pārāk neapdomīgas rīcības. Bet izdot jums, ļaudīm, pavēles nozīmē velti tērēt laiku un papīru.

Es pavēros viņā.

—           Doktor, — es sacīju, mehāniski piešķirot viņam šo grādu, — Venēra atrodas daudzus desmitus

miljonu kilometru no šejienes. Mūsu rīcībā nav citas tuneļa kapsulas, un neviena raķete nevar nolidot šo attālumu pietiekami īsā laikā. Tātad kādas gan mums var būt cerības izglābt Holliju?

—    Tur jau ir tā lieta, — noteica Vollaks, — ka Venēra, šķiet, ir apdzīvota.

—    Ko jūs sakāt!

—     Jā, un tieši šis fakts ir galvenokārt vainojams visā. Viņa nolaidās un ieraudzīja šo radījumu tuvojamies. Būdama pārliecināta, ka indīgā atmosfērā nav iespējama dzīvība, viņa atvēra lūku — un atklāja pretējo.

—    Un ko tagad?

—    Tagad mums atliek izdomāt paņēmienu, kā izskaidrot venērietim atšķirību starp kreiso un labo. Man liekas, ka tu varēsi palīdzēt.

- Bet es taču esmu tikai skaitļojamo mašīnu

programmētājs.

—    Tieši tā. Mēs domājām, ka tu esi izstrādājis kaut kādu metodi, kā sazināties ar savu mašīnu. Visam pārējam baram, kā tu jau zini, ir grūti saprasties savā žargonā pat citam ar citu, nemaz nerunājot par parastām civilpersonām. Vari iedomāties, kas notiks, ja viņi nonāks saskarē ar kādu venērieti.

—    Es pamēģināšu, — es sacīju.

Projekts «Tunelis» ir beigu posms programmā, kas sākta pirms daudziem gadiem, kad kāds uzņēma nopietni nejaušu joku.

Polemizējot par tuneļa diodes darbību, viens no zinātniekiem aizrādīja, ka, ja elektronu varēiu padarīt absolūti nekustīgu, tā stāvoklis saskaņā ar Heizenberga nenoteiktības teoriju būtu ļoti neskaidrs. No tā izriet, ka tas tikpat labi varētu atrasties kā uz Venēras, tā uz Zemes vai vēl kur citur.

Sis efekts tiek izmantots tuneļa diodē, izveidojot šķērsām pāri tās savienojumam sprieguma nobīdi. Nelielā diapazonā tā ir pietiekama, lai izjauktu Heizenberga nenoteiktību. Rezultātā elektrons ar daudz lielāku varbūtību atrodas vienā savienojuma pusē nekā otrā.

Nevarēja noliegt to, ka tuneļa diode darbojas. Projekts «Tunelis» bija nopietns mēģinājums izmantot tuneļa efektu plašākā mērogā.

Pola Vollaka pieminētajā raķetē atradās aparatūra, ar kuru bija paredzēts radīt sprieguma nobīdi starp Venēru un Zemi. Un tagad projekts «Tunelis» bija tādā stāvoklī, ka tas izolējis no sabiedrības brīnišķīgāko meiteni pasaulē.

Tā kā šis pēdējais apgalvojums atspoguļo manus subjektīvos uzskatus, atstatumu no kabineta līdz laboratorijai es burtiski nolidoju.

Laboratorija atgādināja īstu trako namu. Ļaudis strīdējās, sapulcējušies nelielos bariņos. Tie, kas klusēja, nikni mētāja galvas, kaut ko noliedzot.

Vienīgā, kas nelikās uztraukusies, bija Terēza Duaita, mūsu telepāte. Te man jāatzīstas, ka esmu pieļāvis kļūdu. Apgalvodams, ka mēs ar Polu Vol- laku esam vienīgie, kuriem nav zinātnisko grādu un nosaukumu, es biju aizmirsis Terēžu Duaitu. Bet tas ir piedodams. Terēza bija pilnīgi neuzkrītoša būtne, viņa ne par ko neinteresējās un nepavisam nebija pievilcīga. Viņai bija tikai četrpadsmit gadu. Bet Terēza bija atklājusi, ka viņas spējas telepātijā var apmierināt jebkuru viņas vēlēšanos". Un, tā kā viņa bija tikai cilvēks, tad nevēlējās daudz. Tāpēc lasītājs piedos manu aizmāršību.

Bet tagad es biju spiests Terēžu ievērot. Man ienākot, viņa pacēla galvu un sacīja:

—    Harla vēlas zināt, kāpēc viņš nevarētu kaut vai pamēģināt.

Vollaks nobālēja.

—    Pasakiet šim Venēras radījumam «nē!», cik skaļi vien iespējams.

Terēza apdomājās, tad vaicāja:

—    Bet kāpēc?

—    Vai šis Harla saprot Heizenberga efekta būtību?

Pēc neilga laiciņa viņa sacīja:

—    Harla esot dzirdējis par šo teoriju. Bet viņam grūti noticēt, ka šis efekts ir ne tikai abstrakts fizikāls jēdziens, bet gan pastāv īstenībā.

—     Pasakiet Harlam, ka doktore Kārtere tikai tāpēc nokļuvusi šajā kļūmīgajā situācijā, ka mēs atklājām paņēmienu, kā pielietot tuneļa efektu plašākā mērogā.

—   Viņš to saprot. Bet viņš vēlas zināt, kāpēc jūs izmēģinājumam neizmantojāt kādu no zemākajiem dzīvniekiem.

—    Pasakiet viņam, ka dzīvnieku izmantošana laboratorijas eksperimentiem ir iespējama tikai policejiskā valstī, kur pretvivisekcijas līgas biedrus izsūta trimdā. Udeļādas kažoki — un viss. Lai viņš palauza par to savu venērieša galvu. Bet tagad, Terēza . . .

—    Ko?

—    Rūpīgi paskaidrojiet Harlam, ka, nospiežot kreiso pogu, tuneļa kapsula atgriezīsies, tiklīdz viņš aizvērs lūku. Pasakiet arī, ka, nospiežot labo pogu, radīsies cita sprieguma nobīde, kā rezultātā savienojumu krustos cita vielas masa. Citiem vārdiem sakot, gala stacijas tuvumā no šīs laboratorijas tiks izrauts gabals, kas centīsies ieņemt uz Venēras to pašu vietu, kuru pašreiz aizņem tuneļa kapsula. Neviens no mums nevar paredzēt, kas var notikt, ja divas masas tiecas ieņemt vienu un to pašu vietu. Iespējams, ka milzīgi postījumi radīsies arī šeit.

—    Harla neaiztikšot neko, iekams nebūšot pārliecināts, ka tas nav bīstami.

—    Labi. Tom, — Pols uzrunāja mani, —• kā mēs varētu ieskaidrot, ar ko atšķiras labā puse no kreisās?

—    Vai pogas nav kaut kā iezīmētas?

—    Labā poga ir sarkana, bet kreisā — zaļa.

—    Vai Harla neatšķir krāsas?

—    Nē, bet, cik es noprotu, Harla redz citādā spektrā nekā mēs. Tātad viņam abas pogas izskatās vienādas.

—    Jūs varētu iegravēt uz tām uzrakstus «TURP» un «ATPAKAĻ».

Frenks Krendols iesprauslājās.

—    Varbūt jūs varat ar Terēzas starpniecību nosūtīt venērietim angļu valodas pašmācību?

Es pavēros Krendolā. Viņš nebija man simpātisks. Šķita, ka vienmēr, kad vien Hollija Kārtere iznirst no savas teorētiskās fizikas miglas uz tieši tik ilgu laiku, lai pamanītu vientiesi, kuram nepieciešama mašīna, lai veiktu vienkāršākos aprēķinus, ierodas Fienks Krendols un aizved viņu projām no manis. Ja gribat, sauciet to par muļķīgu greizsirdību. Es esmu tikai cilvēks.

—    Krendol, — es sacīju, — es pat mežonim varētu izskaidrot, ka uzrakstā «TURP» ir četri jocīgi ķeburi, bet vārdā «ATPAKAĻ» — daudzi.

Vollaks iejaucās strīdā, teikdams:

—           Tātad mēs negaidījām, ka tur būs saprātīgas būtnes. Bet tagad mums jāatrisina problēma, kā ar tām sazināties.

Krendols izlikās, ka nav pamanījis manas atbildes sarkasmu.

—    Pie velna, kas par lietu? — viņš vaicāja.

—           Lieta tāda, — es viņam paskaidroju, — ka trūkst kopīga izejas punkta.

—    Tas nozīmē?

—           Tas nozīmē, ka, ja man būtu darīšana ar cilvēkiem, es varētu izskaidrot atšķirību starp kreiso un labo pusi jebkuram pusidiotam, ja vien tam būtu kaut miglainākā sajēga par apkārt notiekošo.

—    Piemēram?

Es brīdi padomāju un nedroši sacīju:

—           Piemēram, pastāv kāds meteoroloģijas likums, kas ir spēkā ziemeļu puslodē. Kad vējš pūš no muguras, kreisā roka norāda uz zema spiediena centru.

—           Labi. Bet kā ar Venēru? Es domāju — ar astronomiskām ziņām.

Es pašūpoju galvu.

—           Kāpēc gan ne? — viņš jautāja. — Ja mēs stāvam ar seju pret ziemeļiem, saule lec pa labi no mums, vai ne?

—    Jā. Pat dienvidu puslodē.

—           Nu, tātad. Tagad jūs redzat, ka nav svarīgi, kurā puslodē viņi atrodas.

—           Jums taisnība. Bet jūs pieņemat arī, ka Venēra griežas ap savu asi, ka šī ass ir paralēla Zemes asij un ka abu planētu griešanās virzieni sakrīt.

—    Mēs zinām, ka Venēra griežas!

—           Mums ir pilnīgs pamats tā domāt, — es piekritu. — Bet tikai tāpēc, ka ar termopāriem izmērītā temperatūra Venēras tumšajā pusē ir pārāk augsta, lai varētu piekrist teorijai, ka diennakts apgrieziens līdzinās gadam. Šķiet, jaunākie dati liecina par kaut ko vidēju starp pāris nedēļām un dažiem mēnešiem. Tālāk, Venēras griešanās asij nebūt nav jābūt paralēlai kādas citas planētas asij. Pie velna, Krendol, jūs sasodīti labi zināt, ka Saules sistēma ir lielisks pulkstenis, kurā neviena ass nav paralēla citai, un eliptiskais mehānisms, planētām griežoties, maina ātrumu.

—  .Saules sistēmā praktiski viss griežas vienā virzienā.

Es palūkojos uz viņu.

—    Vai jūs varbūt pieļaujat domu, ka Venēra pakļaujas šim likumam? Jums var būt taisnība tikai piecdesmit gadījumos no simta. Ja jūs kļūdīsieties, vesela tonna vielas centīsies ieņemt vietu, kuru jau aizņem cita tonna vielas.

—    Bet.. .

—    Tālāk, — es turpināju, — tā ir mūsu laime, ka Polārzvaigzne pašlaik atrodas ziemeļpolā. Marsa polus neiezīmē neviens tik gaišs spīdeklis. Un pat tad diezin vai venērieši arī pārvērtuši savu debess velvi par tādu zvērudārzu, kas pilns ar mītiskiem iemītniekiem, kā to izdarījuši mūsu senči. Izsakoties vienkāršāk, venērieši varbūt nekad nav smēluši no avota ūdeni ar garkātainu kausu. Jebkuru nosaukumu sapratīs tikai Zemes iedzīvotāji. Protams, ir daudz orientieru, bet kā paskaidrot, tieši kurš ir domāts? Mana māte, piemēram, vienmēr sauca Plejādes par … ē … Mazo Lāci.

Pēkšņi ierunājās Terēza Duaita. Šķiet, tā bija otrā vai trešā reize viņas mūžā, kad viņa netika uzrunāta pirmā.

—    Harla ar manu palīdzību dzirdēja visu, ko jūs runājāt. Par astronomiju viņam ir tikai neskaidrs priekšstats. Viņš ir jums pateicīgs par to, ka uzzinājis, ka pastāv «saule», kas dod siltumu un gaismu. Viņiem bija teorija, kas balstījās uz veselo saprātu, — no kaut kurienes tam bija jānāk. Bet gaisma rodas un izzūd tik lēni, ka grūti noteikt, no kuras puses lec saule. Tas, ka bez Venēras pastāv arī citi debess ķermeņi, viņiem tāpat pamatojas uz loģiku. Viņi uzskata, ka, ja jau eksistē viņi un viņu planēta, tad, iespējams, ir arī citas planētas, kuru iedzīvotāji tāpat nevar saredzēt viņus.

—   Teica Plīnijs Vecākais, — nomurmināja Pols Vollaks.

Es palūkojos uz viņu.

—      Plīnijs reiz lasīja lekciju par Pitagora teoriju, ka Zeme ir apaļa. Tad kāds uzdeva āķīgu jautājumu — kāpēc cilvēki otrā pusē nekrīt nost? Plīniļs atbildēja, ka otrā pusē, bez šaubām, arī esot muļķi, kas savukārt vaicā saviem gudrajiem, kāpēc mēs nekrītam nost.

—    Diezin vai tas šeit ir vietā, — es sacīju.

—    Es atvainojos. Protams. Un laiks iet uz priekšu.

—   Laboratorijas durvis atvērās, un ienāca Lū Grehems, elektronikas sekcijas vadītājs.

—    Rokā ir! — viņš sacīja.

Balsu čaloņa uzreiz kļuva par trim decibeliem klusāka. Lū teica:

—       Ja tērauda magnētu kodina ar skābi, tad uz ziemeļpolu tā iedarbojas stiprāk.

Es pašūpoju galvu.

—   Lū, — es sacīju, — mēs nezinām, vai Venērai ir magnētiskais lauks un vai tas vērsts tajā pašā virzienā kā Zemes magnētiskais lauks, — mēs nezinām pat, vai venērieši pazīst magnētisko kompasu.

—    Es runāju par ko citu, — atteica Lū Grehems. — Es ļoti labi saprotu, ka lieta ir neskaidra. Magnētiskajam laukam ir savs vektors, bet bultu tā galā ļaudis zīmē pēc sava prāta.

—    Kā tad jūs noteiksiet ziemeļpolu?

—    Izgatavošu elektromagnētu. Pēc tam pielietošu Ampēra labās rokas likumu. Elektromagnēts jāsatver labajā rokā, tā, lai pirksti būtu vērsti paralēli tinumam strāvas virzienā. Tad īkšķis norādīs ziemeļpolu.

—    Lieliski! Vai tā nav tā pati sasodītā problēma, kuru mēs pūlamies atrisināt? Tagad jāuzzina, vai Harlas labajai rokai, ir visi pirksti, ieskaitot īkšķi, lai mēs varētu viņam paskaidrot, kura roka ir labā.

—    Nē, nē! —viņš iebilda. — Jūs nesaprotat, Tom. Mums nav vajadzīga labā roka. Izveidosim elektromagnēta tinumu šādi. Noliksim dzelzs serdi horizontāli sev priekšā. Vadu sāksim uztīt virzienā projām no sevis virs serdes, lejup, zem serdes, virzienā uz mums, augšup, šaipus serdes, un tā joprojām, līdz elektromagnēta tinums gatavs. Ja tagad pie tinuma sākuma pieslēgsim strāvas avota pozitīvo polu, bet otrā galā — negatīvo, tad ziemeļpols atradīsies pa kreisi. Uz to skābe iedarbosies stiprāk.

- Es pavēros viņā.

—    Lū, — es lēni sacīju, — ja jūs spējat izklāstīt, ar ko pozitīvais pols atšķiras no negatīvā tikpat skaidri, kā nupat aprakstījāt elektromagnēta uztīšanu, mēs dabūsim Holliju atpakaļ uz Zemes. Vai jūs to spējat?

Lū pagriezās pret Terēžu Duaitu.

—    Vai šis Harla sekoja manai domu gaitai?

Viņa pamāja ar galvu.

—    Vai varat pateikt, ko viņš saka?

—          Jūs runājat, es klausos, viņš lasa manas domas. Bet es lasu viņa domas un varu tās paziņot jums.

—           Labi, — sacīja Lū Grehems. — Tagad izveidosim Leklanšē elementu. Pajautājiet Harlam, vai viņš pazīst oglekli. Melnu, gaismu absorbējošu elementu. Ogleklis ir ārkārtīgi izplatīts, tas ir visas organiskās ķīmijas pamatā. Periodiskajā sistēmā tas atrodas sestajā vietā. Vai Harla pazīst oglekli?

—    Harla pazīst oglekli.

—           Tagad pievienosim cinku. Cinks ir viegls metāls, un to nav grūti izdalīt no rūdas. Tas ir diezgan izplatīts, un civilizācijas rītausmā ļaudis to lietoja misiņa vai bronzas izgatavošanai jau ilgi, pirms zinātne bija attīstījusies tiktāl, lai atzītu to par atsevišķu elementu. Vai Harla pazīst cinku?

—           Varbūt, — Terēza vilcinoties sacīja. — Kas notiks, ja Harla cinka vietā paņems citu metālu?

—           Nekas sevišķs, — atteica Lū. — Noderēs jebkurš viegls, pietiekami izplatīts metāls, kuru var viegli izdalīt no rūdas. Piemēram, alva, magnijs, nātrijs, kadmijs un tamlīdzīgi.

—    Harla saka, lai jūs turpinot.

—          Tagad jāizgatavo elektrolīts. Vislabāk ņemt sārmu.

—           Uzmanieties, — es sacīju. — Varbūt jūs vēl gribēsiet, lai Harla sārma noteikšanai izmantotu lakmusa papīru?

—          Nē, — atbildēja Lū. Viņš pagriezās pret Terēžu un sacīja:

—    Sārmi stipri apdedzina ādu.

—    Arī skābes, — es iebildu.

—    Sārmi ir sastopami dabā, — viņš atgādināja,— bet skābes parasti nē. Bet galvenais ir tas, ka der ari skābe. Var ņemt pat sālsūdeni. Taču sārma šķīdums ir vispiemērotākais. Lai nu kā, paskaidrojiet Harlam, ka cinkam līdzīgus metālus civilizācija pazina jau ilgi pirms tam, kad ķīmija kļuva par zinātni. Toties skābes atklāja samērā nesen.

—    Harla saprot.

—    Nu, un tagad, — triumfējoši sacīja Lū Gre- hems, — izveidosim bateriju, iegremdējot ogli un cinku elektrolītā. Ogle ir pozitīvais elektrods, un tas jāpieslēdz elektromagnēta tinuma sākumam, bet tinuma gals jāsavieno ar "cinku. Tad ziemeļpols atradīsies pa kreisi.

—    Harla saprot, — sacīja Terēza. — Līdz šai vietai Harla var eksperimenta gaitu iztēloties. Bet kā lai uzzinām, kurš tērauda serdes gals ir ziemeļpols?

—   Ja mēs serdi nomagnetizēsim un iegremdēsim skābē, tā uz ziemeļpolu iedarbosies stiprāk.

—    Harla saka, ka par to viņš nekā nezina. Viņš nekad nav par to dzirdējis, lai gan labi pazīst elektromagnētus, baterijas un tamlīdzīgas lietas.

Es palūkojos uz Lū Grehemu.

—    Jūs to izdomājāt vai izlasījāt rokasgrāmatā?

Viņš nodūra acis.

—    Vispār izlasīju rokasgrāmatā, bet.. .

—    Lū, — es nelaimīgs sacīju, — es nekad neesmu teicis, ka mēs nevaram atrast izejas punktu. Bet mums vajadzīgs kaut kas tāds, ko varētu realizēt dažu minūšu laikā. Kaut kas taustāms…

Man smadzenēs sāka veidoties kāda miglaina doma, un es apklusu.

Pols Vollaks lūkojās manī, it kā grasītos runāt, bet negribētu pārtraukt manu domu gaitu. Beidzot viņš neizturēja un sacīja:

—    Vai jūs kaut ko izdomājāt, Tom?

—           Varbūt, — es nomurmināju. — Protams, jābūt kaut kam taustāmam.

—    Piemēram?

—           Tuneļa kapsulai jābūt pilnai ar priekšmetiem, kas mums palīdzētu izskaidrot Harlam lietas būtību, —-• es sacīju. — Piemēram, tur jābūt skrūvēm.

Es pagriezos pret Solu Greibenu. Sols ir mūsu mehānikas ģēnijs. Iedodiet viņam ar trulu lūpu zīmuli uz lietotas cigarešu kārbiņas uzmestu skici, un viņš jums izgatavos mirdzošu mehānismu, kas darbojas kā simtdolāru rokas pulkstenis.

Bet šoreiz tā nebija. Sols nošūpoja galvu.

—           Visas patstāvīgās detaļas ir sametinātas, bet pagaidu detaļas — nostiprinātas ar sprūdiem, — viņš paziņoja.

—           Ak dievs! — es ievaidējos. — Kaut kam taču ir jābūt!

—           Kaut kas jau atrastos, — Sols sacīja. — Bet, lai tam tiktu klāt, šis zellis Harla būs spiests lietot autogēnu.

Es pagriezos pret Terēžu.

—           Vai šis telepāts Harla spēj redzēt cauri metālam?

—           Vai to vispār kāds spēj? — viņa klusi atjautāja.

Vollaks pieskārās manai rokai.

—           Jūs pielaižat parasto kļūdu, uzskatot, ka cilvēks ar ārkārtīgi asu uztveres spēju var saredzēt visas mehānisma detaļas tikpat skaidri kā rasējumā.

Tā tas nav. Pēc manām domām, uztveres spējas pat nav analoģiskas redzei.

—          Bet, — es taustījos tālāk, — kaut kam kopīgam taču jābūt, kaut arī pieņemam, ka uztvere nav redze. Tātad — kas īsti ir uztvere?

—           Tom, ja jūs būtu akls kopš dzimšanas, es varētu jums paskaidrot, ka man ir redze, kas dod iespēju saskatīt priekšmetu detaļas, kuras jūs varat noteikt tikai ar tausti. To jūs vēl saprastu. Bet jūs nekādi nevarētu saprast, ko nozīmē vārds «glezna», un arī gūt to garīgo iespaidu, kādu sniedz redze.

—           Nu, labi, — es tomēr neatkāpos, — bet vai viņš spēj redzēt cauri miesai?

—    Miesai?

—           Hollijas sirds ir apstājusies, — es sacīju, — bet tā nav mainījusi vietu. Ja Harla spētu redzēt cauri miesai, viņš ievērotu šo vienīgo lielo orgānu, kas atrodas krūšu dobumā netālu no mugurkaula.

Terēza atbildēja:

—           Harlas uztvere sniedz viņam blāvas, nepilnīgas ainas. — Viņa pavērās manī. — Tās ir kaut kas līdzīgs neskaidram, nepietiekami izgaismotam rentgena uzņēmumam.

—    Rentgena uzņēmumam? — es pārjautāju.

—           Tas ir precīzākais izskaidrojums, kādu jūs varat saprast, — viņa nepārliecinošā balsī noteica.

Es atstāju šo tematu mierā. Terēza acīmredzot bija taustījusies pa tumsu, lai atrastu kādu salīdzinājumu, kas sniegtu pēc iespējas skaidrāku priekšstatu. Es jutu, ka tas arī ir precīzākais uztveres izskaidrojums, kādu man jebkad lemts saņemt.

—    Vai viņš nespēj saredzēt skaidri?

—    Viņam nav tiesību.

—    Nav tiesību! — es eksplodēju. — Bet…

Vollaks, paceļot roku, mani pārtrauca.

—     Nelieciet Terēzai meklēt vārdus, Tom. Harlam nav tiesību ielauzties Hollijas Kārteres personībā. Tāpēc viņš nespēj gūt skaidrāku uztveri par viņas iekšējiem orgāniem.

—    Pie velna! — es ierēcos. — Tad dodiet viņam šīs tiesības!

—    Neviens nav pilnvarots to darīt.

—    Lai nolādētas visas pilnvaras! — es nikni auroju. — Šīs meitenes dzīvība ir briesmās!

Vollaks nelaimīgs pamāja ar galvu.

—    Ķirurgs galējas nepieciešamības gadījumā varētu arī nerēķināties ar likumu, kas prasa pacienta piekrišanu operēt. Un tomēr, pat tad, ja viņš izglābj pacienta dzīvību, pēdējais var ķirurgu iesūdzēt tiesā. Bet te ir citādi, Tom. Kā tu droši vien zini, jebkura telepāta spējas nosaka viņa vēlēšanās uztvert informāciju. Terēza un Harla vēlas sazināties, tāpēc ari viņi to spēj.

—    Bet vai tiešām Harla nesaprot, ka mēs visi vēlamies, lai viņš tur ielūkojas?

—    Atmetiet šīs iedomas, Tom! Te nav runa par mūsu atļauju. Tas ir objektīvs fakts. Ja Hollija būtu precējusies ar kādu no mums, tas atvieglotu lietu, un tomēr pilnīgas skaidrības nebūtu arī tad. Tā savā ziņā ir iejaukšanās personiskajos noslēpumos.

—    Personiskajos noslēpumos? Šajā gadījumā jau pati šī doma ir smieklīga.

—    Var jau būt, — atteica Pols Vollaks. — Bet ne jau es izdodu likumus. Tie ir dabas likumi, tikpat nemainīgi kā gravitācijas vai gaismas atstarošanas likums. Un, Tom, ja arī es izdotu likumus, pat tad es nevarētu neko grozīt. Arī tādā gadījumā, ja tas būtu nepieciešams, lai glābtu Hollijas Kārteres dzīvību. Ja telepātija un uztvere būtu tik brīva un ne ar ko nesaistīta, kā to deklarēja tās pirmie entuziasti, tad dzīve pārvērstos par īstu elli zemes virsū.

—           Bet kāds tam sakars ar personiskajiem noslēpumiem? Šis Harla taču nav pat humanolds. Kaķis taču drīkst skatīties uz karali…

—           Protams, Tom. Bet cik ilgi gan kaķim atļaus lasīt karaļa domas?

—           Vai Harlu kaut kas kavē aplūkot Holliju no ārpuses? — es norūcu.

Viņš domīgi paskatījās uz mani.

—    Jūs domājat kādu rētu vai defektu?

—           Jā. Varbūt dzimumzīmi. Neviens no mums nav nevainojams.

—    Vai jūs varat norādīt uz kaut ko tādu?

Es iegrimu domās.

Man nebija grūti atsaukt atmiņā Hollijas Kārteres tēlu. Bet, par nelaimi, es lūkojos uz Holliju Kārteri kā mīlētājs, kuram viss viņā šķita ideāls. Ja viņai būtu zobu tiltiņš, es to nebūtu pamanījis. Viņas augums bija proporcionāls un mati krita brīvi, bez celiņa. Viņas ādas krāsa bija nevainojama … vismaz tajās vietās, kuras man bija izdevība vērot, kad Hollija sauļojās atpūtas krēslā pie peldbaseina.

Es pakratīju galvu. Un tad man nācās sadurties ar nepatīkamu faktu. Tas mani sāpīgi aizskāra, jo es gribēju, lai mana dieviete būtu ideāla, un, ja viņas miesa bija tikpat vāja kā visiem mirstīgajiem, tad es nevēlējos to uzzināt no cilvēka, kas pazina viņu labāk nekā es.

Tomēr es vēlējos, lai viņa dzīvotu, tāpēc pagriezos pret Frenku Krendolu.

—    Vai jūs zināt? — es vaicāju.

—    Ko?

—    Vai jūs zināt kādu rētu vai dzimumzīmi?

—    Piemēram?

—    Velns lai parauj! — es aizsvilos. — Piemēram, rētu, kas paliek pēc aklās zarnas operācijas un pēc kuras varētu atšķirt kreiso pusi no labās.

—    Klausieties, Tom, es neesmu viņas ārsts. Es varu jums dot vienīgi vecumveco atbildi: «Kamēr viņas nevalkās īsākus peldkostīmus.»

Mana sirds priecīgi salēcās. Kaut gan Hollijai joprojām draudēja nāves briesmas, tas tomēr nespēja mazināt manu gandarījuma sajūtu, dzirdot Frenku Krendolu atzīstam, ka viņš nav Hollijas mīļākais un nav pat bijis ar viņu tuvākās attiecībās nekā es. Un tomēr būtu bijis patīkamāk dzirdēt, ka Hollija ir parasta sieviete, pat tad, ja to sacītu cilvēks, kas viņu pietiekami labi pazīst, — lai tikai viņa varētu atgriezties.

Tad es atjēdzos. Visparastākās sievietes vietā man bija ideāla dieviete, kura nepiederēja nevienam vīrietim un kurai draudēja nāves briesmas.

Es nebiju pamanījis Solu Greibenu aizejam, bet tas acīmredzot bija noticis, jo pašlaik atvērās durvis un viņš ienāca, nesdams smagu gredzenu žiroskopu, kas griezās vairākos bezberzes gultņos. Viņš izskatījās apmulsis.

—    Šķiet, es noņēmos veselu stundu, — viņš sacīja. — Jūs taču neteiksiet, ka šī lietiņa ir neatņemami saistīta ar Zemes tā saukto Homo sapiens savtīgajiem, aprobežotajiem priekšstatiem.

Viņš pagrieza paliktni, un mēs visi vērojām, kā gultņu gredzeni griežas, rotoram paliekot tajā pašā plaknē.

—    Šai parādībai jābūt raksturīgai visam kosmosam, — Sols sacīja. — Bet katru reizi, kad iesāku es,

nonāku strupceļā. Skatieties. Ja ass atrodas mūsu priekšā horizontāli un rotors griežas tā, ka tā augšējā mala kustas virzienā projām no mums, mēs varam noteikt kopīgo izejas punktu. Bet tālāko kustību nav iespējams izskaidrot. Noliecot ass labo pusi lejup, rotors pagriezīsies tā, ka tā pretējā mala atradīsies pa labi. Bet tas nozīmē, ka mēs nosakām A ar A palīdzību. Tātad man nekas neiznāk.

Frenks Krendols nošūpoja galvu.

—    Šajā lietā droši vien ir kāds absolūts princips, bet es esmu pārliecināts, ka neviens no mums to nezina. Mums arī nav laika to meklēt. Faktiski nav vairs nekādu cerību. Varbūt labāk izmantosim laiku lietderīgāk un padomāsim par ticamu izskaidrojumu.

—    Izskaidrojumu? — Vollaks neizpratnē pārjautāja.

—    Palūkosimies patiesībai acis, — sacīja Krendols. — Hollijas Kārteres dzīve tuvojas beigām. Neviens pagaidām vēl nav atradis kopīgu izejas punktu, lai izskaidrotu šim Harlam atšķirību starp labo un kreiso pusi.

—    Labi, un ko jūs iesakāt?

—    Nāve ir mirstošo liktenis, — Krendols aizsmakušā balsī sacīja. — Lai viņi mierīgi un ar cieņu sagaida savu pēdējo stundu. Toties dzīve pieder dzīvajiem, un viņiem nav miera. Mums, palikušajiem, tā jānodzīvo pēc iespējas labāk. Tātad pēc piecām minūtēm Hollija iemantos mūžīgo mieru. Mums, pārējiem, par to būs jāatbild.

—    Ko jūs ar to domājat?

—    Kā, pēc jūsu domām, varētu izskaidrot šo nelaimes gadījumu? — Krendols vaicāja. — Kāds noteikti vēlēsies uzzināt, kas noticis ar Hollijas Kārteres mirstīgajām atliekām. Es domās jau redzu, kas tā būs par elli. Es redzu, kā mūs noslauka no zemes virsas izsmiekls par to, ka neesam pratuši izskaidrot, ar ko atšķiras labā puse no kreisās. Un es redzu mūs pilnīgi iznīcinātus par to, ka esam visu to pieļāvuši.

—           Šķiet, jūs esat vairāk norūpējies par savu aroda reputāciju nekā par Hollijas Kārteres dzīvību!

—           Man ir nākotne, — viņš atteica. — Hollijai tādas nav. Pie velna! — viņš novaidējās. — Mēs nevaram pat paļauties uz gadījumu.

—    Paļauties uz gadījumu?

—           Kā jūs domājat — vai šis venērietis vēlēsies riskēt ar savu dzīvību, aizverot acis un uz labu laimi nospiežot vienu no pogām?

—          Nu, — iesāka Vollaks, — jūs taču saprotat, ka mēs arī riskējam. Bet.. .

—           Acumirkli, — es sacīju. — Man iešāvās prātā kāda ne visai jēdzīga ideja. Vai varu pamēģināt?

—    Protams.

—           Ar «protams» vien ir par maz. Man vajadzīgs klusums, lai ar Terēzas starpniecību es varētu sazināties.

—          Ja jums ir kaut kas padomā, mēģiniet, — sacīja Vollaks.

—           Bet vai jūs apzināties, ko gribat darīt? — jautāja Frenks Krendols.

—          Man šķiet, jā, — es atbildēju. — Ja man kaut kas izdosies, tad tikai tāpēc, ka Hollija man ir tuva.

—    Tas var būt, — viņš sacīja, paraustot plecus.

Es ar pūlēm savaldījos — divkaujas ir izraisījuši

arī nenozīmīgāki iemesli. Taču Krendols nevis apvainoja mani, bet samierinoši turpināja: — Jūs varētu būt bijis viņai vēl daudz tuvāks, ja vien būtu pacenties to panākt. Viņa vienmēr ir teikusi, ka jūs esot veikls un atjautīgs un ka papļāpāt ar jums pēc ilga, nogurdinoša darba esot īsta bauda. Bet jūs vienmēr kaut kur steidzāties. Nu, labi, Tom, mēģiniet. Labu veiksmi!

Es uzelpoju.

—    Terēza! — es pasaucu.

—    Jā, mister Linkoln?

—           Pasakiet Harlam, lai viņš koncentrē uzmanību uz pogām.

—    Viņš ir gatavs.

—    Starp tām ir tikko manāma atšķirība.

—          To viņš zina, bet viņš nezina, ar ko tieši pogas atšķiras.

—           Tās nedaudz atšķiras ar savu temperatūru. Viena poga ir mazliet siltāka nekā otra.

—    Harla tās ir aptaustījis.

Es beidzu runāt trešajā personā un griezos pie Terēzas tā, it kā mēs vienkārši sarunātos pa telefonu.

—           Harla, — es sacīju, — siltumā, ko sajūt pieskaroties, ir tikai daļa atšķirības. Ir vēl cita veida siltums. Vai jūs nejūtat, ka viena poga ir labāka par otru?

Harla atbildēja tieši ar Terēzas starpniecību:

—           Jā, mani tiešām vairāk pievelk siltākā no abām pogām. Ja tā būtu spēle, es liktu uz šo pogu. Bet tā. ir tikai sajūta — un tas ir slikts padomdevējs.

—           Bet tā taču ir! — es ātri atteicu. — Tieši tas ir mūsu kopīgais izejas punkts. Nospiediet siltāko no …

Mani pēkšņi pārtrauca Vollaks. Viņš nikni sagrāba mani un atvilka no Terēzas. Frenks Krendols bija pagriezies pret meiteni un sauca: •

—          Nē! Nē! Siltākā ir sarkanā poga! Jums jānospiež zaļā…

Un tad ari viņš tika pārtraukts.

Ar eksplozīvu šņākoņu tika izspiests gaiss, un tuneļa kapsula bija klāt. Tajā atradās kāds drausmīgs radījums, kas savos čūskveida taustekļos turēja Hollijas Kārteres ļengano ķermeni. Ar vienu no brīvajiem taustekļiem tas atvēra durvis.

— Ņemiet viņu, kamēr es spēju aizturēt elpu, — joprojām ar Terēzas starpniecību sacīja Harla. — Es jums atsūtīšu tuneļa kapsulu tukšu atpakaļ. Tagad es to varu izdarīt, jo zinu, ka siltums ir tur, kur ir sirds.

Harla iesvieda, nejūtīgo meiteni man rokās un ielēca atpakaļ kapsulā. Tā pazuda un pēc tam tukša atgriezās tieši tajā brīdī, kad ārsts noliecās pār Holliju.

Tagad mana Hollija ir pie manis, bet laiku pa laikam es pamostos viņai blakus viss aukstos sviedros. Harla taču varēja būt kļūdījies! Tāpat kā kļūdījās Vollaks un Krendols, domājot, ka sarkanā poga ir siltāka par zaļo. Viņu reakcija, tāpat kā Harlas reakcija, bija tīri emocionāla.

Es ceru, ka Harla vai^nu man piedos, vai ari nekad neuzzinās, ka es biju spiests runāt tik pārliecinoši un apelēt pie viņa jūtām tikai tāpēc, ka vēlējos, lai viņš liek uz spēles savu . . . viņas .. . mūsu dzīvības.

Un es aizmiegu tikai pēc tam, kad esmu sevi pārliecinājis, ka tas nav bijis vienkārši gadījums . . . ka Harla kaut kādā veidā tomēr vadījies no jūtām, jo loģika un saprāts te bija izrādījušies bezspēcīgi.

Jēdzieni «labais» un «kreisais» taču rodas tikai tad, kad Zemes iedzīvotājs tos nosaka.

Leo Scilards

Galvenā stacija

Leo Scilards ir ievērojams ungāru fiziķis un biofiziķis. Trīsdesmito gadu sākumā viņš bija spiests atstāt dzimteni. Emigrācijas laikā Scilards dzīvoja ASV. Kopā ar izcilo itāliešu zinātnieku Enriko Fermi viņš pētīja ķēdes reakcijas izraisīšanu urānā. Būdams pārliecināts antinacists, Scilards vadīja atompētnieku cīņu pret atombumbas izlietošanu militāriem mērķiem. Leo Scilards pazīstams arī kā zinātniski fantastisku stāstu autors.

Jūs varat iedomāties, cik pārsteigti mēs bijām, kad nolaidāmies šajā pilsētā un atklājām, ka tā ir pilnīgi neapdzīvota. Desmit gadus mēs ceļojām kosmosā, piespiedu bezdarbības dēļ kļūstot arvien nepacietīgāki un nervozāki; kad beidzot nolaidāmies uz Zemes, kļuva redzams, kā jūs noteikti jau būsiet dzirdējuši, ka jebkura dzīvība uz šīs planētas ir iznīkusi.

Protams, vispirms mums vajadzēja uzzināt, kā tas varējis notikt, un noskaidrot, vai šā procesa izraisītājs, lai kas tas arī būtu, vēl ir pietiekami aktīvs un var apdraudēt mūsu dzīvības. Nevar teikt, ka mēs sevis aizsargāšanai būtu varējuši darīt sevišķi daudz, taču mums bija jāizlemj, vai lūgt, lai sūta uz šejieni vēl kādu ekspedīciju, vai arī paziņot, ka tas nav vēlams.

Sākumā mēs domājām, ka esam saskārušies ar neatrisināmu mīklu. Kā kaut kāds vīruss vai arī baktērija ir varējusi iznīcināt visus augus un visus dzīvniekus? Pēc nepilnas nedēļas kāds no mūsu fiziķiem gluži nejauši gaisā konstatēja niecīgu radioaktivitāti. Tā kā tā bija ļoti vāja, tad pati par sevi tā nevarēja būt sevišķi bīstama, taču tālākās analīzes parādīja, ka tā radusies no visai neparasta daudzu dažādu radioaktīvo elementu maisījuma.

Šai sakarā Iksrems atcerējās, ka apmēram pirms pieciem gadiem uz Zemes novēroti dīvaini uzliesmojumi (visi nedēļas laikā). Viņam ienāca prātā, ka tās varētu būt bijušas urāna eksplozijas un ka tagadējā radioaktivitāte radusies pirms pieciem gadiem notikušo eksploziju rezultātā un sākumā bijusi pietiekami spēcīga, lai iznīcinātu dzīvību uz šīs planētas.

Tas izklausījās diezgan nepārliecinoši, tāpēc ka urāns pats no sevis neuzliesmo un ir nepieciešams visai sarežģīts sagatavošanas process, lai tas iegūtu sprāgtspēju. Tā kā Zemes iemītnieki, kas uzcēluši visas šīs pilsētas, noteikti ir bijuši saprātīgas būtnes, tad grūti iedomāties, ka tie būtu veltījuši tik daudz pūļu urāna apstrādei tāpēc vien, lai iznīcinātu paši sevi.

Taču turpmākās analīzes patiešām parādīja, ka gaisā atrastie radioaktīvie elementi precīzi atbilst elementiem, kas rodas urāna eksplozijās, un ka procentuāli to ir tieši tik daudz, cik daudz varētu būt urāna skaldproduktu piecus gadus pēc eksplozijas. Diezin vai tā varētu būt nejauša sagadīšanās, tāpēc tiktāl Iksrema teorija tagad ir pilnīgi akceptēta.

Taču tālāk, kad Iksrems cenšas izskaidrot, kāpēc un kā šādas urāna eksplozijas notikušas, es vairs nevaru būt ar viņu vienisprātis. Viņš uzskata, ka starp divu kontinentu iedzīvotājiem ir noticis karš, kas beidzies ar abu pušu uzvaru. Statistikas dati patiešām liecina, ka pirmie divdesmit uzliesmojumi notikuši Eirāzijā un tiem sekojuši nākamie pieci (daudz lielāki) Amerikā, tāpēc es sākumā biju noskaņots visai nopietni apsvērt šo hipotēzi.

Es domāju, ka šos divus kontinentus varbūt apdzīvojušas divas dažādas Zemes iemītnieku sugas, kas vai nu nav bijušas spējīgas, vai arī nav gribējušas kontrolēt dzimstības koeficientu, kas savukārt varētu būt bijis cēlonis pārapdzīvotībai, pārtikas trūkumam un cīņai uz dzīvību un nāvi starp šīm abām sugām. Taču divi fakti lika atteikties no šīs hipotēzes: 1) Eirāzijā un Amerikā atrasto Zemes iemītnieku skeleti liecināja, ka tie piederējuši pie vienas sugas, un 2) statistiskie dati, kas bija iegūti, saskaitot atrastos skeletus, pierādīja, ka neviens no abiem kontinentiem nav bijis pārapdzīvots.

Lai gan fakti runā citu valodu, Iksrems joprojām aizstāv savu kara teoriju. Ļaunākais visā šajā lietā ir tas, ka viņš savus argumentus tagad balsta uz viena vienīga, diezgan mīklaina, taču, domājams, visai nenozīmīga novērojuma, kuru nesen izdarījām, pētīdami «Galveno staciju».

Kad nolaidāmies šeit, mēs īsti nezinājām, kur sākt savus pētījumus, tāpēc par pirmo objektu izvēlējāmies vienu no lielākajām pilsētas ēkām. Mēs nevaram precīzi pateikt, ko nozīmējis nosaukums «Galvenā stacija», taču nav gandrīz nekādu šaubu par to, kādam nolūkam tā kalpojusi. Stacija piederējusi pie primitīvas transporta sistēmas, kuras pamatā bijušas smagas lokomotīves, kas pārvietojušās pa sliedēm, vilkdamas vagonus ar riteņiem.

Tagad mēs jau vairāk nekā desmit dienas pētījam šo ēku un esam savākuši visai daudz interesantu un dīvainu materiālu.

Atļaujiet man vispirms pastāstīt par kādu novērojumu, kuram, manuprāt, esam atraduši izskaidrojumu — vismaz mani šis izskaidrojums apmierina. Mēs atklājām, ka vagoniem, kas atradušies šajā stacijā, bijuši divējādi uzraksti: «Smēķētājiem» un «Nesmēķētājiem», kas skaidri liecināja par kaut kādu īpašu pasažieru klasifikāciju. Man tūlīt ienāca prātā doma, ka šajā pilsētā droši vien dzīvojušas divas dažādas Zemes iemītnieku ciltis: viena ar stiprāku ādas pigmentāciju, tāpēc tās piederīgajiem bijusi tumšāka āda un tie saukti par smuglajiem jeb smēķētājiem, otra ar vājāku pigmentāciju un tāpēc gaišāku ādas krāsu (kaut arī ne pilnīgi albīni), tā saucamie nesmēķētāji.

No zemes iemītniekiem palikuši pāri vienīgi skeleti, tāpēc par viņu ādas pigmentāciju nekādas ziņas nav iegūstamas. Tas sākumā lika domāt, ka būs visai grūti dabūt šai teorijai apstiprinājumu. Pa to laiku pilsētā tomēr bija atrastas dažas citas diezgan lielas ēkas, kas acīmredzot kalpojušas kaut kādiem nezināmiem» un visai mīklainiem mērķiem. Šo māju iekšpusē pie sienām bija ietvaros ielogotas gleznas — gan ainavas, gan arī Zemes iemītnieku attēli. Un tad mēs redzējām, ka tie tiešām dalījušies divās grupās: vieni izcēlušies ar stipru pigmentāciju (kas to ādai piešķīra smuglu nokrāsu, tā saucamie smēķētāji), otriem turpretī bija visai vāja pigmentācija (nesmuglie jeb nesmēķētāji). Tas tiešām apstiprināja manu pieņēmumu.

Šai sakarā vēl jāpiemin, ka daļa attēlu liecināja ari par trešās Zemes iemītnieku klases eksistenci. Šās klases pārstāvjiem bez divām rokām un kājām vēl bijis spārnu pāris, un acīmredzot tie visi piede-, rējuši pie grupas ar vājāko pigmentāciju. Neviens no daudzajiem izpētītajiem skeletiem, cik varēja spriest, nav piederējis spārnotajām būtnēm, tāpēc es secināju, ka šeit mums ir darīšana ar izmirušu varietāšu attēliem. Par to, ka šis uzskats tiešām ir pareizs, vairs nevar būt šaubu, jo tagad esam noskaidrojuši, ka spārnotās būtnes daudz biežāk attēlotas senākajos gleznojumos nekā pēdējā laikposma darbos.

Es, protams, nevaru šeit aprakstīt visus tos dīvāi- nos atklājumus, kurus izdarījām «Galvenās stacijas» teritorijā, tomēr nobeigumā gribu pastāstīt par pašu neizprotamāko, it īpaši vēl tāpēc, ka tieši uz to Iksrems balsta savu kara hipotēzi.

Šis atklājums tika izdarīts, kad pētījām kādu diezgan nenozīmīgu detaļu. «Galvenās stacijas» plašajās zālēs mēs atradām divas mazākas telpas, kas bija izvietotas nomaļāk. Katrā no šīm telpām (pie kuru durvīm bija uzraksti «Vīriešiem» un «Sievietēm») bija vairāki nelieli nodalījumi, kuros Zemes iemītnieki uzturējušies defekācijas laikā. Tūlīt radās jautājums, kā gan Zemes iemītnieki «Galvenās stacijas» plašumos varējuši atrast šīs nomaļās telpas.

Staigājot pa šo milzīgo ēku un meklējot uz labu laimi, vajadzēja paiet caurmērā stundai, līdz varēja

uzdurties kādai no tām. Tomēr iespējams, ka Zemes iemītnieki šīs telpas atraduši ar ožas palīdzību, jo mēs esam noskaidrojuši, ka tādā gadījumā, ja viņu oža bijusi trīsdesmit līdz četrdesmit reizes jutīgāka par mūsu rudimentāro ožu, meklēšanas laikam caurmērā vajadzētu samazināties līdz aptuveni piecām vai desmit minūtēm. Tātad šī problēma nav sevišķi- sarežģīta. ,

Daudz grūtāk bija izprast kādu citu jautājumu. Šī otra problēma radās pēc tam, kad mēs bijām atklājuši, ka ikviena atsevišķā nodalījuma durvis aiztaisāmas ar diezgan sarežģītu ierīci. Šo ierīču tuvāka apskate parādīja, ka to iekšpusē atrodas vairāki apaļi metāla diski. Tagad mums jau ir zināms, ka šīs asprātīgās ierīces noslēdza kabīnes durvis tik ilgi, kamēr pa spraugu ierīcē nebija iemests cits disks; tiklīdz tas notika, durvis atslēdzās un atbrīvojās ieeja nodalījumā.

Uz šiem «diskiem» bija dažādi attēli un dažādi uzraksti, kuros visos tomēr sastopams vārds «Brīvība». Ko gan varētu nozīmēt šīs ierīces, tajās atrastie diski un vārds «Brīvība» uz tiem?

Lai to noskaidrotu, vēlāk tika izvirzītas vairākas hipotēzes, taču, liekas, visi piekrīt uzskatam, ka de- fekācijas akts šeit bijis-saistīts ar īpašu ceremoniālu, kas varbūt norisinājies tāpat kā daži dīvainie rituāli, par kuriem mums ziņots no planētām Sigma 25 un Sigma 43. Saskaņā ar šo uzskatu vārds «Brīvība» ir apzīmējis kādu tikumu, kuru Zemes iemītnieki vai viņu senči vērtējuši sevišķi augstu. Tādējādi mēs nonākam pie visai apmierinoša izskaidrojuma, ka tieši pirms defekācijas notikusi disku upurēšana.

Bet kāda vajadzība bija ar īpašu ierīci iekārtot tā (vai, kā Iksrems saka, piespiest ar varu), lai šāds disks noteikti tiktu upurēts katrā atsevišķā gadījumā? Arī to var izskaidrot, ja iedomājamies, ka Zemes iemītnieki iegriezās šajos nodalījumos tikai sevišķas nepieciešamības gadījumā; ja nebūtu šādu ierīču, viņi steigā varētu aizmirst upurēt disku un tāpēc vēlāk viņus mocītu sirdsapziņas pārmetumi. Šādi sirdsapziņas pārmetumi, kas radušies kā obligātu ceremoniālu neizpildīšanas sekas, ir diezgan parasti arī planētu Sigma 25 un Sigma 43 iedzīvotāju vidū.

Man šķiet, ka tas visumā ir labākais izskaidrojums, kāds patlaban vispār iespējams, un domājams, ka turpmākie pētījumi apstiprinās šo viedokli. Iksremam, kā jau agrāk minēju, bija sava īpaša teorija, kas, pēc viņa domām, izskaidro visu — kā diskus pie durvīm piestiprinātajās ierīcēs, tā ari urāna eksplozijas, kas iznīcinājušas dzīvību.

Viņš uzskata, ka šie diski tikuši izsniegti Zemes iemītniekiem kā atlīdzība par pakalpojumiem. Zemes iemītnieki, kā viņš apgalvo, neesot bijuši saprātīgas būtnes, un tāpēc tie bez īpaša stimula nebūtu varējuši darboties kolektīvos pasākumos.

Viņš ir pārliecināts, ka, dodot Zemes iemītniekiem iespēju izdarīt defekāciju tikai tad, ja tajā reizē tiek upurēts disks, panākts tas, lai viņi jo dedzīgāk censtos iegūt šos diskus, un ka šī disku iegūšanas kaislība savukārt padarījusi iespējamu viņu sadarbību kolektīvos pasākumos, kas bijuši nepieciešami sabiedrības eksistencei.

Viņš aizstāv uzskatu, ka atsevišķajos nodalījumos atrastie diski liecina vienīgi par kādu īpašu vispārēja principa izpausmes gadījumu un ka Zemes iemītniekiem droši vien vajadzējis ziedot šos diskus ne vien tāpēc, lai iekļūtu dabisko vajadzība kārtošanas nodalījumos, bet arī lai dabūtu ēdienu un tamlīdzīgi.

Iksrems ienāca pie manis pirms pāris dienām, lai aprunātos par šiem jautājumiem; neesmu pārliecināts, ka sapratu visu, ko viņš stāstīja, jo Iksrems runāja ļoti ātri, kā viņš bieži mēdz darīt, kad viņu aizrāvusi kāda teorija. Taču pašu galveno es uztvēru, un man šķiet, ka jēgas tur ir visai maz.

Acīmredzot viņš ir izdarījis dažus sarežģītus aprēķinus, kuri parāda, ka tāda produktu ražošanas un sadales sistēma, kas balstās uz disku apmaiņas sistēmu, nevar būt stabila un neizbēgami ir pakļauta stiprām svārstībām, kas savā ziņā atgādina vājprātīgo maniakālās depresijas periodus. Viņš iet pat vēl tālāk un apgalvo, ka šādā depresijas periodā karš var kļūt psiholoģiski iespējams pat vienas sugas pārstāvju starpā.

Es vairāk kā jebkurš cits esmu gatavs apliecināt, ka Iksrems ir izcili spējīgs. Viņa teorijas arvien ir likušās nepareizas, taču līdz šim ikvienā no tām ir bijusi kaut vai kripatiņa patiesības. Taču šajā gadījumā patiesības kripatiņai gan ir jābūt sevišķi mazai, pat vēl vairāk, varu droši teikt, ka šī teorija nu gan nav pareiza.

Pēdējās dienās mēs pilsētā apskatījām desmit dzīvojamās mājas, kuras izvēlējāmies uz labu laimi. Mēs atradām krietni daudz šādu telpu, taču nevienā no tām nebija ierīces ar diskiem — itin nevienā no visām apskatītajām mājām. Ņemot palīgā šos pierādījumus, Iksrema teorija tiek pilnīgi sagrauta.

Tagad, var teikt, ir pilnīgi apstiprinājies tas, ka «Galvenās stacijas» defekācijas telpās atrastie diski tur ir novietoti kāda ceremoniāla izpildīšanai. Acīmredzot šādi ceremoniāli bijuši saistīti ar defekācijas aktu tikai un vienīgi publiskās vietās.

Esmu priecīgs, ka mēs laikus esam spējuši to noskaidrot, jo man būtu visai nepatīkami vērot, kā Iksrems, ietverot atskaites ziņojumā arī savu teoriju, nokļūst visai muļķīgā situācijā. Viņš ir apdāvināts jauneklis, un, par spīti visām šīm muļķīgajām idejām, kas ir pilnīgi no zila gaisa grābtas, viņš man ir visai simpātisks.

Roberts Villijs

Iebrukums

Roberts Villijs ir pazīstamā amerikāņu zinātnieka, raķešu būves speciālista, Britu starpplanētu biedrības goda locekļa Villija Leja pseidonīms. Viņš ir grāmatas «Raķetes, vadāmie šāviņi un kosmiskie ceļojumi» autors. Roberts Villijs ir daudzu populārzinātnisku žurnālu līdzstrādnieks un vada vienu no žurnāla «Galaxy Magazine» nodaļām.

Volters Hārlings vēroja kareivjus ievietojam zenītlielgabala magazīnas kārbā aptveri ar garām, draudīga izskata patronām. Daudzie tievie stobri bija izslieti gandrīz vertikāli gaisā pret lielo, skaisto koku lapotni, kas slēpa tos no ienaidnieka lidmašīnām. Garo stobru gali nobeidzās ar bungām līdzīgu, neveiklu, savādu ierīci. Tās bija Šneidera atsitiena bremzes, kas novirzīja šāvienu radītās gāzes; tādējādi pretatsitiens līdzsvarojās ar atsitienu un lielgabali neizkustējās no vietas.

Atsitiena bremžu ārējos caurumus cieši nosedza metāla vāki ar gumijas paliktņiem. Stobros nedrīkstēja iekļūt lietus ūdens, citādi nevarēja paredzēt, kas notiks, ja lielgabalus pēkšņi vajadzēs lietot. Jau

daudzas stundas stipri lija. Un, lai gan vēl nebija pat vēla pēcpusdiena, bija jau gandrīz pilnīgi sa- tumsis, mitrajā krēslā varēja atšķirt vienīgi tuvākos kokus un lielgabalus.

Baterija atradās netālu no ceļa. Otrā pusē, laukumiņā, kas bija viena no iecienītākajām apmešanās vietām šajā mežā — vienā no skaistākajiem valsts rezervātiem —, bija izvietojusies astoņcollīgo haubiču baterija. Haubices ritmiski šāva. Volters Hārlings vēl pirms stundas bija tās diezgan ilgi vērojis. Ik pēc četrpadsmit minūtēm kādas haubices stobrs, sprāgstot lādiņam, spēcīgā atsitiena rezultātā parāvās atpakaļ. Pārējās trīs haubices sekoja šim piemēram, šaujot precīzi divpadsmit sekundes cita pēc citas. Pēc tam atkal četrpadsmit minūtes valdīja klusums. Resno stobru pacēluma leņķis liecināja, ka haubices nostādītas uz maksimālo attālumu.

Volters Hārlings nebūtu ievērojis, ka viss notiekošais vienīgi civilpersonas acīs varētu līdzināties īstam karam, ja viņam nebūtu to pateikuši. Bet drīz vien arī viņš to saprata. Haubices šāva bez liesmu slāpētājiem… un kareivji būtu izturējušies pavisam citādi, ja būtu gaidāma pretapšaude. Viņi svīda, visiem spēkiem pūlēdamies apšaudīt tālo mērķi ar maksimālo ātrumu, ar kādu spēja šaut viņu ieroči. Bet viņiem nebija jāklausās tuvojošos ienaidnieka šāviņu svilpšanā. Viņi vienmēr tika laikus brīdināti par «pretuguni».

Slavenajā mežā, kas tagad mirka lietū, dārdēja nepārtraukta artilērijas kanonāde. Šāva arī daudzas citas smago haubiču baterijas, pie tam tik ārkārtīgi saskaņoti, ka ik pēc piecpadsmit sekundēm gaisā uzlidoja vismaz viens šāviņš. Šķita, ka pērkonīgi, bet ritmiski dārd kāda gigantiska mašīna.

Pēkšņi lietū, cauri monotonajai artilērijas dunoņai, kas gandrīz šķita kļuvusi par slapjā meža sastāvdaļu, atskanēja pavēles:

—    Pretgaisa aizsardzības daļas, uzmanību! Tuvojas ienaidnieka lidmašīna!

Zenītlielgabalu apkalpes acumirkli atdzīvojās. Kareivji salasījās ap ieročiem, gatavi nekavējoties rīkoties, saspringti gaidot pavēles un, iespējams, arī nāvi.

Vairākas minūtes pavēļu nebija. Tomēr cauri piepešajam klusumam, kas šķita iestājies pēc satraukuma — haubices turpināja šaut ar pulksteņa mehānisma precizitāti —, Hārlings izdzirdēja daudz smagāku ieroču dobjos dārdus. Viņš zināja, ka uz vienīgā dzelzceļa atzarojuma, kas veda gar rezervāta malu, izvietoti vairāki divdesmit četru collu lielgabali. Tagad šie smagie tālšāvēji ieroči pievienojās haubiču kanonādei.

Zenītbaterijas komandieris, kas, uzlicis speciāla skaņu uztvērēja austiņas, sēdēja starp šāviņu grēdām, pēkšņi izkliedza veselu rindu skaitļu. Hārlings nesaprata to nozīmi.

—    Ar maksimālo ātrumu — uguni!

Dažas nākamās minūtes valdīja skaņu haoss. Četri zenītlielgabali sāka raidīt gaisā šāviņus, katrs izšaujot minūtē četrdesmit reizes. To pašu darīja pārējās baterijas … Šķita, ka mežs ir pilns apslēptu zenīt- bateriju. Hārlings pavērās augšup, pretī lietum, bet neko neredzēja, izņemot laiku pa laikam sprāgstošo šāviņu uzliesmojumus. Ja arī ienaidnieka lidmašīna bija pārlidojusi pāri, kā to liecināja pulkveža skaņu uztvērējs, tad lietus mākoņos tā nebija redzama.

Pēkšņi visu apkārtni apgaismoja spilgts uzliesmo

jums, it kā vienlaikus būtu eksplodējušas vismaz desmit tonnas magnija. Tūlīt pēc tam kreisajā pusē kļuva redzama sārta blāzma. Dega koki. Taču drīz blāzma nodzisa. Lietus bija daudz iedarbīgāks par ķīmiskajiem ugunsdzēšamajiem aparātiem, kurus, kā likās, lietoja kareivji, kas atradās netālu no vietas, kur bija iespēris zibens. «Ienaidnieks» bija atbildējis uz apšaudi.

Pie Hārlinga pienāca ziņnesis. Viņš militāri sveicināja, no katras formas tēipa vīlītes pilot ūdenim.

—    Ser, tanki dodas ceļā pēc pusstundas, — viņš ziņoja un, redzot Hārlinga izbrīnu, piebilda: — Automobiļi netiek cauri. Kad tanki būs pabeiguši munīcijas izkraušanu, jūs lūdz kopā ar tiem doties atpakaļ. Ģenerālis jūs gaida.

—    Labi, — sacīja Hārlings. Viņš to izteica diezgan izklaidīgi, jo viņa prātu nodarbināja ļoti svarīgas domas. Drīz pēc tam kad ziņnesis bija aizgājis, viņš sāka iet pa lietū izmirkušo meža zemi uz grambainā, netīrā ceļa pusi.

Tikai pirms dažiem mēnešiem, kad uz Zemes valdīja miers un cilvēce jau labu laiku bija pārāk lepojusies ar saviem sasniegumiem, lai domātu par postīšanu, bija sācies savāds karš. Ļaudīm pat šķita, ka sākusies jauna ēra, kas ir daudz svarīgāka par Amerikas atklāšanu pirms vairākiem gadsimtiem.

Tas tomēr bija sācies vēl agrāk, lai gan ne daudz agrāk par gadiem desmit. Varena upe līkumoja cauri garai virknei ieleju, kuras ietvēra lēzenus kalnus. Te bija ciedru, priežu un desmitiem citu koku sugu pārpilnība. Tas bija liels, skaists mežs, tik skaists, ka valdība bija uzskatījusi par nepieciesamu pārvērst tā izcilāko daļu par nacionālo rezervātu.

Uz šejieni plūda apmeklētāji no visas zemes un daudzām ārvalstīm. Ģeologi vasaras atvaļinājumu laikā bija izpētījuši rezervātu. Ielejas un upe viņus tā ieinteresēja, ka darbs kļuva par tiešām patīkamu aizraušanos. Vienā no plašākajām ielejām kādreiz bija pleties milzīgs ezers. Pirms vairākiem tūkstošiem gadu upei, kas ieplūda ezerā, bija izdevies izgrauzt ceļu kādā vietā, kur kalnos bija mīkstāki ieži, un ezers bija ieplūdis vispirms nākamajā ielejā un beidzot pāri tuksnešainai zemes joslai — okeānā.

Vietā, kur bija izlauzušies senā ezera ūdeņi, vēl bija saglabājies neliels, bet ūdeņiem bagāts ūdenskritums. Laiku pa laikam ūdenskritumu mēdza aplūkot inženieri, mēģinot noteikt, vai te nevarētu uzcelt elektrostaciju. Un katru reizi viņi secināja, ka ūdenskritums nav tā vērts. Ūdens līmeņu starpība bija nenozīmīga, bez tam pagaidām šajā apgabalā nebija lielas vajadzības pēc elektroenerģijas.

Vēlāk tikai pārdesmit jūdzes no ūdenskrituma atklāja lielus boksītu krājumus. Nu radās vajadzība pēc elektroenerģijas, un valdība nolēma piespiest upi veikt derīgu darbu. Ģeologu ziņojumi palīdzēja tehniķiem sastādīt rīcības plānu. Veco pāreju, kuru kādreiz bija iznīcinājusi senā ezera ūdens straume, un arī pašu ezeru vajadzēja atjaunot. Tādā veidā tiktu iegūts nepieciešamais daudzums enerģijas alumīnija rūpniecībai un vēl atliktu pietiekami daudz ūdens, lai varētu apūdeņot samērā lielās sausās platības ap boksītu atradnēm; šim nolūkam labi noderētu kanāls, pa kuru tai pašā laikā varētu transportēt rūdu un alumīniju uz biezāk apdzīvotajiem valsts rajoniem.

Modernās celtniecības metodes, kas bija pilnveidotas līdzīga rakstura darbos, deva iespēju to visu paveikt diezgan viegli. Kamēr turpinājās pētījumi, tapa ari projekts. Kad aizsprosts beidzot bija uz-r celts, katrs varēja pārliecināties, ka tas ir pēdējais vārds aizsprostu būvniecībā, tik, neparasta bija tā konstrukcija. Ūdenim ielejā ceļoties, sekcijas varēja pievienot aizsprostam, un to aizturētā ūdens spiediens noturēja aizsprostu vietā. Volters Hārlings, kas ar savu enerģiju un radošo talantu pēc ilgas konkurences ar daudziem citiem aizsprosta konstruēšanā bija ieguvis valdības uzticību, bija visu celtniecības darbu dvēsele un smadzenes. Reizē ar aizsprostu auga viņa slava. Kad darbi bija pabeigti, reklāmas birojs ar sava sabiedrisko attiecību kantora starpniecību varēja lepni paziņot, ka uz Zemes nav lielāka, skaistāka un ekonomiski izdevīgāka mākslīgā ezera par šo. Lieki piebilst, ka pasaulē nebija arī modernākas un varenākas spēkstacijas.

Spēkstacija darbojās nevainojami. Lai kā auga alumīnija rūpnīcas vajadzības, tā vienmēr bija apgādāta ar nepieciešamajiem miljoniem kilovatstundu. Finansu ministrijā Hārlinga aizsprosta pieminēšana vienmēr izraisīja neviltotu sajūsmu. Aizsprosts bija nevainojams pat no grāmatvedības viedokļa, kas ir visai reta parādība. Trīsarpus gadu laikā negadījās neviena kļūme, ja neskaita to, ka kādam bija izdevies nozagt deviņdesmit tūkstošus kilovatu, līdz vainīgo noķēra.

Nelaime atnāca pēkšņi kādā pavasara vakarā, kad inženieri mierīgi sēdēja un labpatikā vēroja daudzās skalas, izjūtot apmierinātību, kādu rada ideāls darbs

ideālos apstākļos. Viņi juta — un tā ari būtu pateikuši, ja kāds tiem jautātu —, ka dzīvo uz vislabākās planētas un tieši īstajā laikā.

Piepeši mēraparātu bultiņas sāka neprātīgi šaudīties. Tās, kurām vajadzēja atrasties uz nulles, rādīja neticamas pārslodzes. Citas noslīdēja līdz nullei un izturējās tā, it kā izmisīgi pūlētos rādīt negatīvas vērtības. Haotiski iemirgojās desmitiem signāllam- piņu. Sāka skanēt gandrīz visi trauksmes zvani… Bet pat to skaņa bija neparasta — tie zvanīja nesakarīgi, savādā, aprautā ritmā, kādu nevar radīt parastie elektriskie zvani. Radio, no kura līdz šim bija plūdusi klusa mūzika, sāka izdot skaņas, kas atgādināja sliktu artilērijas kanonādes trokšņa imitāciju.

Sāka zvanīt telefoni — arī tajos bija dzirdama tā pati aprautā rīboņa, kas trauksmes zvanu skaņā, — un, ja kāds pacēla klausuli, kļuva dzirdama tāda pati pērkonīga dārdoņa, kāda nāca no radio skaļruņa.

Tāpat kā sācies, viss pēkšņi apklusa. Mēraparātu bultiņas atgriezās savos normālajos stāvokļos, vēl joprojām viegli trīsēdamas, it kā uztraukumā, trauksmes zvani un telefoni apklusa, signāllampiņas nodzisa, un pa radio no jauna atskanēja «Mēnesnīcas sonātes» pirmās taktis. Inženieri vērās cits citā, bet neteica ne vārda, jo ikviens pūlējās atrast notikušajam izskaidrojumu, bet nespēja.

Pirms viņi bija paguvuši kaut ko bilst, traucējumi atkārtojās tieši tāpat kā iepriekš. Taču šoreiz inženieri ieraudzīja kaut ko, kas, pēc viņu domām, bija šo savādo parādību cēlonis. Virs meža lēni riņķoja trīs dirižabļi, virzoties uz aizsprosta un spēkstacijas pusi. Drīz inženieri ievēroja, ka tie nav dirižabļi, bet tās nebija arī lidmašīnas. Spilgtajā pilnmēness gaismā bija labi redzams, ka šie priekšmeti ir gluži kas cits. Tie atgādināja lielas lidmašīnas fizelāžas.

Pēc formas tie bija līdzīgi izstieptām lāsēm ar apaļu šķērsgriezumu un nobeidzās ar smailu adat- veida galu. Lai gan inženieri varēja saskatīt nedaudz saskrambātās un saspiestās metāla plāksnes, kas veidoja kuģu korpusus, un pat izskaitīt elipsveida lūku rindas, viņi nemanīja neko tādu, kas palīdzētu šos trīs gaisa kuģus noturēt vai dzīt uz priekšu. Nebija ne motoru, ne propelleru, nebija pat spārnu vai astes. Vienkārši skaisti korpusi, kurus nekas nebalstīja un kuri pēc izmēriem bija līdzīgi nelieliem okeāna laineriem. Laiku pa laikam pakaļgala tuvumā pazibēja kaut kas līdzīgs mirdzošām spirālēm, bet tas notika tik ātri, ka novērotāji nebija pārliecināti, vai vispār ir kaut ko redzējuši.

Trīs gaisa kuģi nolaidās uz zemes tikai kādu tūkstoš pēdu attālumā no spēkstacijas. Tie slīdēja lejup lēni un liegi kā dirižabļi, lai gan nekur neredzēja tvertnes gāzei, kas liktu tiem peldēt gaisā. Lielākā daļa spēkstacijas darbinieku tagad stāvēja pie logiem un vēroja notiekošo. Viņi nevarēja saskatīt nekādas pazīšanas zīmes, bet nešaubījās, ka šie lidaparāti pieder viņu pašu nācijas armijai, jo nebija nekāda iemesla ienaidnieka iebrukumam. Bez tam šāds iebrukums katrā ziņā izskatītos citādi. Pie mēraparātiem palikušie darbinieki ar vislielāko izbrīnu konstatēja, ka spēkstacijas enerģijas daudzums strauji krītas. Nepagāja ne trīsdesmit sekundes, kad tas jau bija sasniedzis nulli. Bez jebkāda redzama iemesla pārdega daži aizsargi, Bet mēraparāti rādīja, ka turbīnas un ģeneratori joprojām darbojas ar pilnu jaudu! It kā kāds nozagtu visu saražoto enerģiju, pirms tā sasniegusi pārvades kabeļus.

Filipss, spēkstacijas galvenais inženieris, kuram bija gadījies dežurēt naktī, nolēma aplūkot trīs gaisa kuģus tuvāk. Viņš kopā ar daudziem citiem darbiniekiem uzkāpa uz plakanā jumta. Lidaparāti joprojām gulēja zemē, bet šķita, ka tie pa šo laiku pievirzījušies tuvāk. Tagad atstatums līdz tiem nebija lielāks par piecsimt pēdām. Pēc tam notika vēl kaut kas neticams — visi trīs gaisa kuģi sāka grimt zemē. Grunts šajā vietā nebija no mīkstajām un viegli izturēja pat automobiļa svaru, taču tas nekādā ziņā nebija iezis. Trīs lidaparāti grima tajā, it kā tie būtu blīvi un izgatavoti no svina. Kad korpusu augšējā daļa atradās apmēram vienā līmenī ar apkārtējo zemes virsmu, grimšana izbeidzās.

Tad viens no darbiniekiem pieļāva kļūdu. Spilgto mēness disku aizsedza mākoņi, un dīvainos gaisa kuģus gandrīz nemaz vairs nevarēja saredzēt, jo neviena no to daudzajām lūkām nebija apgaismota.

— Starmešus! — minētais darbinieks ieteica.

Galvenais inženieris pats pavērsa starmeti pret lidaparātiem. Tad kāds nospieda slēdzi un staru kūlis spilgti apgaismoja vienu no kuģiem. Atbilde bija kaut kas līdzīgs apžilbinošam uzliesmojumam. Vispirms tas ķēra vienu no tērauda mastiem, kas turēja smagos augstsprieguma vadus. Masts sašķīda skaidās. Pēc tam stars skāra spēkstacijas ēku. Desmitdaļu sekundes vēlāk visas vabolītes un naktstauriņi uz ēkas sienām, visi putni un ķirzakas, kas mitinājās vīteņaugos, un, pats par sevi saprotams, visi cilvēki ēkā un uz tās jumta bija pagalam.

Nakamaja diena paradījas izlūklidmašīnas. Enerģijas piegādes izbeigšanās lika sevi manīt simtiem jūdžu attālumā. Toties to, ka no spēkstacijas nebija neviena telefona zvana un ka tur neviens uz zvaniem neatbildēja, ievēroja vēl daudz plašākā apkārtnē. Tāpēc, lai ātrāk noskaidrotu, kas noticis, tika atsūtītas lidmašīnas. Ļaudis domāja, ka Hārlinga aizsprosts sagruvis un ielejā visi apslīkuši. Taču lidotāji, kas riņķoja virs ielejas, pārliecinājās, ka aizsprosts ir neskarts un atrodas savā vietā. Bet viņi ievēroja dažas citas dīvainības. Tiūka viena no mastiem, augstsprieguma vadi, kurus tas bija turējis, bija pārgriezti un pieslēgti trim savādiem priekšmetiem, kas atgādināja metāla dirižabļus un kuriem trīs ceturtdaļas korpusa bija ieraktas zemē.

Šīs lidmašīnas neatgriezās, un, kad tās vairs neatbildēja uz radiosignāliem, tika atsūtītas citas. Viena no šīm lidmašīnām atgriezās, un lidotājs ziņoja, ka otra gaisā esot pēkšņi sašķīdusi pēc tam, kad to ķēris apžilbinošs stars no zemes.

Pēc šī ziņojuma civilās aviācijas lidmašīnas pārtrauca lidot uz Hārlinga aizsprostu. Lietu savās rokās pārņēma armija. Trīs dienas vēlāk jau bija savākta diezgan plaša informācija … Pa to laiku mežā slepeni tika sakoncentrētas daudzas smago lielgabalu baterijas.

Augstākās pavēlniecības štābā notika nikni strīdi.

Fakti bija acīm redzami, bet tos neviens nespēja izskaidrot. Trīs nepazīstamas konstrukcijas lidaparāti bija sagrābuši valsts lielāko spēkstaciju. Tie ļāva stacijai darboties un tās ražoto enerģiju izmantoja savām nezināmajām vajadzībām. Lidmašīnas, kas mēģināja tiem uzbrukt, bija lemtas bojā ejai, jo iebrucējiem bija savāds, drošu nāvi nesošs ierocis. Bet tas neiedarbojās uz visām lidmašīnām vienādi — dažām izdevās izglābties. Tiesa, arī tās nepalika gluži neskartas, tomēr tām izdevās planējot atstāt bīstamo zonu.

Izrādījās, ka šo lidmašīnu motori un dažas citas ierīces ir pazudušas un no tām atlikušas tikai dažas saujas metāla drumslu. Kāds nejauši atklāja, ka šīs drumslas ir stipri magnetizētas. Vēl kāds cits atcerējās, ka lidmašīnas, kurām bija izdevies izglābties, bijušas būvētas nevis no tērauda, bet gan no citiem metāliem. Secinājums bija skaidrs: baltais stars, kuru raidīja lidaparāti, iznīcināja dzelzi un tēraudu. Iespējams, ka tas tika panākts, radot tādas magnētiskas deformācijas un spiedienus, kas sagrauj metālu, — lai gan no feromagnētisma viedokļa tas nebija izskaidrojams —, bet iespējams arī, ka te bija darīšana ar gluži nepazīstamu metodi, kurā magnetizēšanās bija tikai blakus rezultāts.

Armijas izsūtītās izlūkošanas daļas ziņoja par citiem dīvainiem faktiem. Šķita, ka pastāv zināma zona, kurā nevar eksistēt dzīvība. Šī zona bija apmēram riņķveida — cik nu to bija iespējams noskaidrot —, un gaisa kuģi atradās tās centrā. Zona pletās tūlīt aiz Hārlinga aizsprosta. Katrs, kas šķērsoja tās neredzamo robežlīniju, vienkārši bez kāda iemesla nokrita bez dzīvības. Kareivji, cik vien labi spēdami, atzīmēja bīstamo līniju.

Cita grupa bija mēģinājusi nodibināt sakarus ar trim lidaparātiem ar heliogrāfa palīdzību, jo uz radiosignāliem tie nereaģēja. Par atbildi apžilbinošs uzliesmojums iznīcināja gan grupu, gan heliogrāfu, gan arī automobili. Acīmredzot triju gaisa kuģu iemītniekiem vai nu nepatika spilgta gaisma, vai arī tie šo gaismu noturēja par ieroci, kas līdzīgs viņu pašu iznīcinošajam staram.

Laiku pa laikam kāds no lidaparātiem pacēlās no savas bedres un lidoja uz kādu citu kontinentu. Tie bija redzēti (un ja ne redzēti, tad konstatēti pēc ļoti raksturīgajiem traucējumiem aprautos toņos, kas, lidaparātiem tuvojoties, radās radiouztvērējos) gandrīz visur. Vienu dienu par to ziņoja -Honkonga, nākamajā dienā — gandrīz vienlaikus Londona un Berlīne, pēc tam, tikai ar divarpus stundu starpību, — Buenosairesa un Ņujorka. Nekas nenotika. Kad gaisa kuģiem pretī devās lidmašīnas, tie pacēlās augšējos atmosfēras slāņos, kur tiem nevarēja sekot. Laiku pa laikam noslēpumainie lidaparāti izsvieda, kā šķita novērotājiem, kaut kādu mistisku signālu — spilgtu gaismas lodi, kas sākumā bija tumši violeta, tad pakāpeniski kļuva zila, un pēc tam varavīksnes krāsas ātri nomainīja cita citu līdz sarkanai.

Astronoms profesors Hesgreivs pirmais publiski izteica hipotēzi, par kuru jau sen domāja daudzi, — ka šie trīs lidaparāti ieradušies no citas planētas, varbūt pat no citas saules sistēmas.

Militārās iestādes, kas nodarbojās ar mīklaino lietu, sākumā pasmējās par Hesgreivu. Tomēr tām bija jāatzīst, ka neviens no to zinātniekiem nespēj kaut cik pamatoti izskaidrot svešinieku «varoņdarbus», nemaz jau nerunājot par to atdarināšanu. Šīs iestādes bija spiestas atzīt arī to, ka slepenais dienests nav spējis atrast pat visniecīgāko pazīmi, kas liecinātu, ka šī tipa gaisa kuģus būvē jebkurā citā valstī. Kad Hesgreivs pēkšņi nāca klajā ar pārliecinošu izskaidrojumu spilgtajai gaismas lodei, kuru gaisa kuģi izsvieda virs vairākām pilsētām, militārās iestādes sāka piekrist uzskatam par savādo lidaparātu izcelšanos ārpus Zemes.

Pēc Hesgreiva domām, tas bija nevis ierocis, bet brīdinājums. Tas bija mēģinājums pielietot astronomisko principu sakaru nodibināšanai. Gaismas lode, mainot visas varavīksnes krāsas no zilas līdz sarkanai, bija Doplera efekta izpausme.. Astronomijā tas nozīmēja kāda ķermeņa attālināšanos. Tā kā pati gaismas lode bija nekustīga, tas acīmredzot nozīmēja, ka lidmašīnām jādodas projām. Ātrums, ar kādu mainījās krāsas, savukārt nozīmēja, ka tām jālido projām cik vien iespējams ātri.

Pēc dažu dienu sasprindzināta garīgā darba varas iestādes beidzot pārliecinājās, ka trīs lidaparāti tiešām ir viesi no Visuma. Precīzāk izsakoties, tie nebija viesi vārda tiešā nozīmē. Tie vienkārši bija ieradušies un iekārtojušies pēc patikas. Lidaparātu iemītnieki netaisījās nodibināt sakarus ar Zemes iedzīvotājiem un pat ieteica tiem turēties tālāk. Kamēr gaisa kuģiem netuvojās, tie neko ]aunu nedarīja. Tie arī neko nesagrāba, izņemot Hārlinga aizsprosta spēkstacijas ražoto elektroenerģiju. Svešinieki rīkojās tieši tāpat kā cilvēks pie bišu stropa — tīši neko nepostot, tikai izņemot medu un nospiežot tās bites, kas tam traucē. Bet bitēm ir dzeloņi,.ar kuriem tās aizsargājas un atriebjas par nogalinātajām. Cilvēcei arī bija dzeloņi — lidmašīnas, tanki un lielgabali.

Drīz vien cilvēki bija noilgojušies sākt ar svešiniekiem karu. Viņi nebija ieradušies kā draugi, tātad tiem vajadzēja būt ienaidniekiem. Viņu vienaldzība aizvainoja cilvēces lepnumu — viņiem taču vajadzēja vismaz mēģināt atvainoties par dzīvībām, kuras tie bija pazudinājuši. Saprātīgas būtnes, kas spēj izdarīt visu to, ko bija izdarījuši iebrucēji, bez šaubām, prastu arī nodibināt sakarus, ja vien vēlētos. Lai nu kā, bet viņi pirmie bija uzsākuši naidīgu darbību un viņiem bija jāparāda, ka cilvēce nebaidās cīnīties.

Ģenerālis, kas komandēja bruņotos spēkus, beidzot saprata, ka jādod pavēle atklāt artilērijas uguni. Tagad mežā bija sakoncentrēts daudz smago lielgabalu bateriju.

Ģenerālis deva pavēli.

Seši astoņcollīgie šāviņi ar stāvu trajektoriju nokrita uz trim gaisa kuģiem.

Bateriju komandieriem bija bijušas vairākas nedēļas laika, lai, aprēķinot trajektorijas, ņemtu vērā visus apstākļus, kas varētu tās ietekmēt. Pieci šāviņi no sešiem precīzi trāpīja mērķi. .. bet sprāga piecdesmit metrus virs lidaparātiem. Sestais nedaudz novirzījās no trajektorijas un nokrita dažus metrus no spēkstacijas, izraujot lielu bedri un nodarot ēkai maznozīmīgus bojājumus.

Divdesmit četras stundas vēlāk ģenerālis saņēma ziņojumu, ka pa nakti uzcelts sudrabains kupols. Tas pārsedza spēkstacijas ēku, un izmēģinājuma šāviens liecināja, ka kupols ir pret šāviņiem tikpat drošs kā paši lidaparāti. Tad savādais karš iedegās pa īstam. Bet pa lielākajai daļai tas bija vienpusīgs un absolūti neveiksmīgs. Lai gan artilēristi nepārtrauca uguni, viņiem ne reizi neizdevās pārsteigt kādu no gaisa kuģiem nesagatavotu. Savādais spēks, kas lika šāviņiem sprāgt drošā attālumā, neizzuda ne uz brīdi. Ļaudis sāka izmist, vēl jo vairāk tāpēc, ka svešie lidaparāti laiku pa laikam atbildēja, vienmēr iznīcinot daudz dzīvā spēka un iekārtas.

Beidzot profesors Hesgreivs izstrādāja plānu. Viņš bija cieši pārliecināts, ka visu šo savādo spēka demonstrāciju pamatā ir elektriskas parādības. Vajadzēja pastāvēt iespējai padarīt svešiniekus nekaiti - gus. Hesgreivs par savu plānu pastāstīja vispirms Volteram HārJingam, cilvēkam, kurš bija uzcēlis Hārlinga aizsprostu, kas bija nokļuvis visu šo savādo notikumu centrā. Pēc tam viņi abi runāja ar ģenerāli un beidzot — ar prezidentu. Galu galā viņi piekrita Hesgreiva plānam. Un Volters Hārlings pēc dedzīga strīda beidzot uzvarēja — viņam atļāva pašam šo plānu realizēt.

Tanks, šķiežot ūdeni un dubļus, nogādāja Hārlingu vienkāršā, bet pietiekami lielā ēkā, mežsarga mājā, kas tagad kalpoja par militāro operāciju štāba mītni. Ģenerālis viņu jau gaidīja.

Viņi stāvēja durvīs, vērdamies tumšajā, lietainajā mežā. Neviens nerunāja, bet katrs zināja, ko domā otrs.

—    Viss ir sagatavots, — beidzot sacīja ģenerālis.

—    Arī es esmu gatavs, — atbildēja Hārlings.

Viņi sarokojās.

—    Sarkanas raķetes, — sacīja Hārlings.

—    Sarkanas raķetes, — atkārtoja ģenerālis. — Labu veiksmi, Hārling!

Virsnieki pavadīja Hārlingu pa mitro betonēto celiņu, kas izbeidzās Hārlinga ezera krastā. Ūdenī, gaidot viņus, šūpojās laiva un hidroplānu eskadriļa. Hārlings dzirdēja tos paceļamies desmit minūtes pēc tam, kad motorlaiva bija aizvilkusi viņa laivu no krasta. Kad lidmašīnas bija gaisā, artilērijas kano- nāde pamazām noklusa.

Hārlings zināja, kas pašlaik notiek mežā.

Apkalpes pārbaudīja lielgabalus un sagatavojās, lai pēc noteikta signāla sāktu šaut. Munīcija tika novietota cieši līdzās ieročiem un sagatavota tūlītējai lietošanai. Automātiskās žirokontroles ierīces nostādīja visu bateriju lielgabalu stobrus uz mērķiem. Gigantiskie dzelzceļa lielgabali, kas nespēja šaut ātri, pacēla stobrus tā, lai to smagie šāviņi kristu precīzi vajadzīgajā vietā un īstajā brīdī. Pieredzējuši virsnieki ar logaritmu lineāliem noteica precīzu pulvera daudzumu, kas nepieciešams dotajai trajektorijai, pastāvot noteiktam gaisa spiedienam, blīvumam un temperatūrai.

—    Pus jūdze līdz bīstamajai zonai, — sacīja virsnieks motorlaivā.

—    Atdot galus!

—    Labu veiksmi!

Hārlings nogaidīja, līdz motorlaiva izgaist lietū. Tad viņš pārbaudīja savu laivu. Tajā nebija ne vissīkākā dzelzs gabaliņa. No laivas koka bortiem augšup slējās alumīnija statņi, kas balstīja spīdīga vara stiepļu tīklu. Tas nosedza visu laivu un bija tieši tik augsts, lai Hārlings varētu zem tā stāvēt. Vara tīkls visās pusēs nokarājās ūdenī, atstājot tikai tik daudz vietas, lai varētu airēt.

Hārlingam bija no vara stieples izgatavots kaut kas līdzīgs platam tīklveida apmetnim. Virs viņa galvas to turēja pie platas alumīnija apkakles piestiprināti balsti. «Apmetnis» bija pietiekami garš, lai skartu zemi visos stāvokļos, kādus vien Hārlings varētu ieņemt: tāpat kā tīklam virs laivas, tam vajadzēja būt pietiekami biezam, lai novadītu zemē pat spēcīgu elektrisku triecienu. Hārlings ietērpās savādajā ģērbā un sāka airēt aizsprosta slūžu kontrolpunkta virzienā. Pa to laiku lidmašīnas, kurās viss, ieskaitot motorus, bija darināts no alumīnija (šie motori, dabiski, ātri izgāja no ierindas), kā naktstauriņi riņķoja virs trim lidaparātiem un metāla kupola, kas sedza spēkstaciju. Lidmašīnas centās pievērst sev ienaidnieka uzmanību.

Ja vien tas vispār veltīja uzmanību viņu vārgajiem pūliņiem .. .

Kad Hārlings bija šķērsojis neredzamo barjeru, viņš sajuta visā ķermenī vājus dzēlienus. Tas tiešām bija lieljaudas elektriskais lauks, kas bija radīts un tika uzturēts ar Zemes zinātnei nepazīstamām metodēm. Pēkšņi no tumsas iznira aizsprosts, masīva siena, kas pacēlās septiņas pēdas virs ezera līmeņa. Hārlings airēja gar tās izliekumu. Viņš pazina katru šā aizsprosta collu, bet tagad nebija laika ļauties sentimentālām atmiņām. Viņš karsti vēlējās, kaut slēdžu kontrolierīces būtu kārtībā. Tās bija hidrauliskas, un elektriskais lauks tām nevarēja kaitēt. Bet «ienaidnieks» varēja būt tās iznīcinājis, un neviens nespēja tām tuvoties, lai pārbaudītu.

Hārlings uzmeklēja vienas no metāla kāpnēm, kas veda no aizsprosta vaļņa ezera dibenā. Viņš piesēja laivu pie tām un pārbaudīja, vai vairāki desmiti sarkano raķešu, kas bija piestiprinātas pie vara tīkla, ir savās vietās. Tad viņš paņēma Bikforda auklu — elektrisko degli, bez šaubām, nedrīkstēja lietot —, kas bija ievietota ūdensdrošā gumijas caurulē. Caurules galā bija piesieta ūdensdroša kārbiņa ar sērkociņiem. Hārlings satvēra caurules galu, pacēla tīklu, kas sedza laivu, un uzkāpa uz metāla kāpnēm, visu laiku vērojot, lai viņa stiepļu tērpa apakšējā mala vilktos pa ūdeni. Viņš brīdi nogaidīja, bet nekādu elektrisku parādību nebija.

Par laimi, gar aizsprosta iekšējo sienu stiepās šaura karnīze, kas pašlaik atradās apmēram četras

pēdas zem ūdens. Hārlings nosprieda, ka šī zemūdens karnīze ir drošāks ceļš nekā aizsprosta virspuse. Tur, augšā, par spīti tumsai, viņu varēja pamanīt, kaut arī viņš līstu. Hesgreivs bija izvirzījis hipotēzi, ka «tie», ļoti iespējams, spēj «saredzēt» cilvēka ķermeņa izstaroto siltumu.

Kreisajā rokā Hārlings turēja sērkociņu kārbiņu un gumijas cauruli, labajā — smago armijas pistoli: nevarēja taču zināt, kas viņu sagaida aizvaru telpā. Kad viņš beidzot to sasniedza, durvis nebija aizvērtas. Hārlingam ceļu aizšķērsoja līķis — tas bija sargs, kas bija dežurējis iebrukuma naktī. Visās četrās telpās nebija nevienas dzīvas dvēseles. Viņš pārlaida skatienu svirām: neviens nedēļām ilgi nebija tām pieskāries, un tās šķita esam kārtībā. Viņš uz labu laimi pārbaudīja pašas mazākās pults sviru — tā darbojās. Varēja stāties pie plāna realizēšanas.

Hārlings attaisīja sērkociņu kārbiņu. Tie bija sausi.

Tad viņš pagrieza stūres, kas atvēra abu augšējo ūdens noteces slūžu aizvarus. Bet viņš neatvēra apakšējos aizslēgus, kas lika ūdenim caur slūžām ieplūst kanālā. Tagad ūdenim vajadzēja piepildīt abas gigantiskās slūžas un apstāties pie apakšējā aizslēga. Ja tas atvērtos, ūdens neiēplūstu vis kanālā, kuru noslēdza otrs aizslēgs, bet gan pārplūdinātu ieleju. Tāpēc mehānisms bija konstruēts tā, ka apakšējos aizslēgus atsevišķi nevarēja atvērt, — tos varēja atvērt un aizvērt tikai kopā. Mēraparāti uz pults rādīja, ka tie ir aizvērti, un Hārlings tos neatvēra.

Viņš nogaidīja trīs minūtes, apzinādamies, ka no šīm simt astoņdesmit sekundēm ir atkarīgs viss. Simt piecdesmit sekunžu laikā viņam neskaitāmas reizes likās, ka viņa pulkstenis ir apstājies. Un neskaitāmas reizes viņš pārliecinājās, ka tā nav.

Mežā visur lielgabalu apkalpju komandieri arī gaidīja, neatraujot skatienu no pulksteņu ciparnīcām, gatavi atklāt uguni. Pirmklasīgi lidotāji, veidojot ar saviem hidroplāniem virs mierīgi gulošajiem svešinieku lidaparātiem augstākās pilotāžas figūras, novēroja aizsprosta virspusi.

Divas minūtes un četrdesmit sekundes.

Neskaitāmas tonnas ūdens gāzās lejup pa stāvajām cauruļveida notekām.

Divas minūtes un četrdesmit piecas sekundes.

Pa notekām plūda arvien vairāk ūdens. Ezerā līmenis collu pa collai kritās, bet lietus gāzes dēļ tas gandrīz nebija manāms.

Divas minūtes un piecdesmit, sekundes.

Pēc divdesmit sekundēm ūdenim vajadzēja sasniegt apakšējos aizslēgus. Trīs sekundes … Viena, lai paspētu izdegt degaukla, viena vai divas raķetēm, vēl četras …

Divas minūtes un piecdesmit piecas sekundes.

Hārlings uzrāva uzreiz sešus vai septiņus sērkociņus un satvēra ciešāk gumijas cauruli.

Trīs minūtes!

Atlika vēl divas sekundes. Hārlings tās saspringti skaitīja, nevis «viens, divi», bet nosaucot garākus skaitļus, kurus varēja izrunāt sekundē: «simt viens … simt divi…»

Viņš aizdedzināja degauklu, nometa to uz grīdas un pats nolikās tai blakus.

Trīs sekundes vēlāk gaisā uzvijās pieci duči armi

jas signālraķešu. To lielākā daļa darbojās, par spīti mitrumam. Raķetes lauzās augšup cauri lietum… Hārlings nodomāja, ka, ja nebūtu lietus pretestības, tās būtu eksplodējušas zemajos mākoņos un netiktu pamanītas.

Debesis raķešu gaismā pēkšņi kļuva sarkanas.

Par atbildi kā pērkona grāviens nodārdēja astoņdesmit lielgabalu zalve, no atsitiena rāvās atpakaļ stobri, rībieni apdullināja apkalpes, un svilpdami lietū aizlidoja šāviņi.

Vispirms savus parastos mērķus sasniedza haubiču šāviņi, tāpat kā iepriekš sprāgstot virs noslēpumainajiem lidaparātiem un kupola. Sekundi vēlāk tiem sekoja divdesmit četru collu dzelzceļa lielgabalu šāviņi. Tie bija notēmēti ar neticamu precizitāti — abās pusēs ielejai sprāga uzreiz divi…

Un sasita apakšējos aizslēgus!

No notekām izlauzās milzīgas ūdens masas un pārplūdināja ieleju, jo otrie aizslēgi, kas noslēdza kanālu, joprojām bija aizvērti. Tajā pašā acumirklī divu apvienoto pašgājēju septiņcollīgo mīnmetēju bateriju šāviņi trāpīja aizsprostu tajās sekcijās, kuras ūdens spiediens vairs tik stingri nebalstīja. Hārlinga aizsprosts sabruka un dārdēdams nogāzās ielejā.

Ūdens applūdināja kupolu un lidaparātus. Un kopā ar ūdeni tos trāpīja visi šāviņi, kurus desmitiem smago haubiču bateriju ar jau kūpošiem stobriem bija turējušas rezervē.

Izrādījās, ka profesoram Hesgreivam bijusi taisnība. Neredzamais aizsargvairogs, virs kura bija sprāguši šāviņi un bumbas, bija pazudis — ūdens kaut kādā veidā bija to iznīcinājis. Smago lādiņu lavīna sprāga virs mērķiem un to iekšpusē. Un mērķu vairs nebija .. .

Glābšanas grupā, kas devās augšup uz aizvaru torni meklēt Hārlingu, bija arī pats ģenerālis. Viņiem nebija gluži skaidrs, ko viņi cer ieraudzīt.. . bet tas, ko viņi ieraudzīja, katrā ziņā nebija gaidītais.

Hārlings, ģērbies vienīgi peldbiksītēs — visi pārējie viņa apģērba gabali bija izkārti žūt —, sēdēja agrās rīta saules staros kontroltelpā pie vienīgā galda. Viņš nikni rakstīja vienādojumus uz alus reklāmām un, neklausīdamies apsveikumus, paziņoja glābējiem, ka Hārlinga aizsprosts jau līdz pavasarim varēs atsākt darbu.

K. Fialkovskis

Es — milikiloss

Konrāds Fialkovskis ir poļu zinātnieks kibernētiķis, fizikas zinātņu doktors, skaitļošanas tehnikas speciālists, Varšavas Politehniskā institūta līdzstrādnieks. Padomju lasītājam pazīstams viņa zinātniski fantastisko stāstu krājums «Piektā dimensija».

«Izmantojiet «Kosmolida» pakalpojumus!»

«Vienā sekundē līdz Mēnesim!»

«Mūsdienu Zemes iedzīvotājs ceļo kosmosā tikai kā elektromagnētiskais vilnis!»

«Organizējam grupu viļņekskursijas uz Jupiteru!»

«Traucies ar gaismas ātrumu līdz Saules sistēmas robežām!»

Fotoreklāmu milzu burti virs centrālās ostas šāvās debesīs, kur tās bija redzamas simtiem kilometru rādiusā, un dzisa stratosfērā.

Es sēdēju trīspadsmitā bloka četrpadsmitā stāva 1413. istabā un spēlēju šahu ar automātu. Kā parasts, es zaudēju, un galu galā citādi arī nevarēja būt. Atceros, ka reiz, pirms vairākiem mēnešiem, es biju uzvarējis, bet toreiz automātam bija bojāti asociāciju mezgli un tas spēlēja, izmantodams savu smadzeņu vienu simt divdesmit septīto daļu, kā to visai kompetenti man pavēstīja remontautomats (ta ticamības indikatora rādītājs šai brīdī pārsniedza 99,9%).

Es neciešu šaha spēli un brīvaja laika cītīgi vairos no vietām, kur varētu sastapt šahistus. Jau ieraugot šaha zirdziņu, man var galīgi samaitāties garastāvoklis. Taču šeit, trīspadsmitā bloka četrpadsmitajā stāvā, sūdzību un ierosinājumu daļā, man patiešām nav nekā cita, ko darīt. Mēnešiem ilgi neviens nav iesniedzis sūdzību. Nevienam nav nekādu pretenziju pret «Kosmolidu». Visi ir apmierināti un laimīgi, ka civilizācijas progress devis iespēju radīt šādu ceļojumu biroju. Ģeniālā izgudrojuma rezultātā mūsu Saules sistēma sarukusi līdz lielpilsētas izmēriem. Agrāk, tajos laikos, kurus mēs pat nelabprāt atceramies, ceļojums bija vesela problēma. Kaut vai tikai līdz Jupiteram, nemaz nerunājot par Saules sistēmas perifērijām … Lai dotos ceļojumā, vajadzēja gaidīt vietu raķetē, pasūtīt to daudzus mēnešus iepriekš. Pats ceļojums ilga vairākas nedēļas. Tam klāt nāca nejaukā sajūta, kāda ir cilvēkam, kas ieslēgts raķetes kastē un kuru no bezgalīgā tukšuma šķir tikai trauslas metāla bruņas. Taču, par laimi, tas viss pieder pagātnei. Šodien ar raķetēm pārvadā vairs tikai preces, turklāt tādas, kuras patiesībā vispār varētu nepārvadāt…

Cilvēks, mūsdienu cilvēks, atbiīvojies no sava ķermeņa atomstruktūras mūžsenajām važām, ceļo kā informācija ar gaismas ātrumu. Pati šādu ceļojumu ideja nav nekas jauns. Jau seno laiku filozofi bija secinājuši, ka, paņēmuši ķīmiskos elementus, no kuriem sastāv cilvēka organisms, un savienojuši tos identiski, bet pēc tam sakārtojuši tieši tā, kā tie sakārtoti dzīvajā cilvēkā, mēs varētu radīt otru cilvēku, kas visos sīkumos atbilstu savam pirm- paraugam. Bet izgatavot attiecīgu analizatoru bija grūti, jo tam vajadzētu būt vismaz tikpat komplicētam kā cilvēka ķermenis. Gadsimtiem ilgi tā bija neatrisināma problēma, līdz beidzot elektroneironi- kas sasniegumi mūsu dienās ļāva konstruēt smadzenes, kas spēj iegaumēt cilvēka organisma struktūru.

Tūlīt pēc tam radās «Kosmolids» — varens, komplicēts mehānisms, kura maza skrūvīte esmu es (trīspadsmitā bloka četrpadsmitais stāvs, sūdzību un ierosinājumu daļa). Es negribu šeit pārmērīgi slavināt mūsu iestādi, lai to dara reklāmas daļa. Vēlos vienīgi aizrādīt, ka otras tikpat labi funkcionējošas organizācijas mūsu Saules sistēmā nav.

Nu padomājiet vien, cik nav sacerēts drāmu, kuru varonis aizlido raķetē uz Titānu, lai pētītu šīs planētas ledus klintis, bet viņa mīļotā paliek uz Zemes un sūta šim ilgu pilnas televēstules (vai arī otrādi). Tagad šī problēma vispār neeksistē. Viņš grib sastapt savu mīļoto. Būdams uz Titāna, norunā randiņu Pamira pakājē, iekāpj analizatoros, kas viņu sašķeļ atomos, iegaumējot viņa struktūru. Informāciju par viņa konstitūciju pa radio nosūta uz Zemi. Sintezatori, saņēmuši to, rekonstruē viņa ķermeni, un tā dažās stundās viņš nokļūst Āzijā.

Šādi mēs vairs nepieļaujam drāmas. Literāti nevar mums piedot, ka esam iznīcinājuši tik lielisku videotronisku sižetu, un zākā «Kosmolidu» par to, ka tas it kā deformējot cilvēkus, taisot tiem līkas kājas un kādam sintezators pat esot aizmirsis rekonstruēt aknas. Bet tas nav tiesa! Jau daudzus gadus es strādāju sūdzību un ierosinājumu daļā, un nekad nekas tamlīdzīgs nav noticis. Nu, varbūt tikai vienu reizi, bet tas ir pavisam cits stāsts.

Atceros, viss sākās jau no paša rīta. Mūsu ostas galvenais testators sūdzējās par ārējo planētu raidījumu kvalitāti un ierosināja pārtraukt ceļotāju pārsūtīšanu. Pēc tam viņš pierima, un mēs visi domājām, ka traucējumus pārraidēs izraisījis Saules aktivitātes īslaicīgs pieaugums. Kad testators, jau pilnīgi nomierinājies, iededzināja sadales pultī zaļu trīsstūri, kas liecināja, ka pārraide ir atļauta, es aizgāju uz savu istabu un sāku ikdienas nodarbības. Es tieši beidzu sesto šaha partiju, kad televideofona ekrāns iedegās un tajā parādījās dispečera norūpējusies seja.

—    Dam, pie tevis, šķiet, šodien ieradīsies apmeklētāji …

—    Kas noticis?

—    Kaut kāda avārija uz Titāna… No turienes atgriezušies vairāki cilvēki…

—    Nu un tad? Vai viņi izplēnējuši tukšumā?

—    Nē, bet drusciņ deformējušies… — Viņam bija tāds ģīmis, ka es paredzēju visļaunāko.

—    Vai viņiem nav rekonstruētas galvas, ekstremitātes? . . .

—    Nē. Viņi ir miniaturizēti. Saproti, tas ir tā, it kā normālus cilvēkus kāds būtu pārvērtis par rūķīšiem, bet izdarījis to precīzi, saglabājot proporcijas … un tieši tas ir visdīvainākais. ..

—    Bet tas taču nav iespējams… Tā… tā taču nevar būt nejaušība …

—    Jā, liekas, ka tā ir mērķtiecīga darbība …

—    Nesaprotu, kam varētu ienākt prātā radīt rūķīšus, — es brīnījos, jo nepietiekami novērtēju cilvēka izgudrošanas tieksmi.

—    Es arī nesaprotu, — viņš atteica, paraustīdams plecus. — Bet, atklāti sakot, es neapskaužu tevi, Dam. Šodien tev būs jāpārdzīvo nepatīkami brīži…

—    Cik viņu tur ir?

—    Gan redzēsi. Lai nu kā, esi gatavs viņus pieņemt. Pēc pāris minūtēm pirmie iznāks no sintezatoriem …

Es piecēlos kājās. Noglaudu matus, nopūtu no rakstāmgalda neredzamus putekļus, vēlreiz pārlaidu kritisku skatienu kabinetam un sataisīju oficiālu seju. Tūlīt kāds ienāks, un tad tik sāksies… Man būs šim cilvēkam jāizskaidro, ka metamorfozes cēlonis ir objektīvas fizikas likumsakarības, ka «Kosmolids» te nekādā ziņā nav vainojams . . .

Es soļoju šurp un turp pa kabinetu. Apstājos tikai tad, kad informējošais automāts ar troksni atvēra durvis, ielaizdams iekšā mazu cilvēciņu. Cilvēciņš aizdomīgi pavēris apkārt un pienāca man klāt.

—    Mani sauc Bims Moms, — viņš sacīja varenā dobjā basā, kas likās nākam no iekšām.

Kontrasts bija tik komisks, ka es ar pūlēm apvaldīju smieklus.

—    Dams, sūdzību un ierosinājumu daļas vadītājs,— es teicu.

Bims Moms pamāja ar galvu, it kā apstiprinādams, ka es esmu tieši tas cilvēks, kurš viņam vajadzīgs.

—    Vai jums ir kaut kādas pretenzijas pret «Kos- molidu»? — es pajautāju un, protams, ne mazākā mērā neļāvu noprast, ka man ir kaut kas zināms šajā jautājumā.

—    Pretenzijas! Tas ir maigi teikts! Esmu sašutis un prasu gandarījumu! — viņš kliedza, un viņa balss

atgādināja startējošas raķetes rēkoņu. — Jūs esat bezatbildīgi stulbeņi, kas ļaunprātīgi izmanto cilvēku naivitāti! Ko jūs esat izdarījuši, palūkojiet! … — Viņš ar dramatisku žestu iebakstīja sev krūtīs.

—          Nomierinieties un pasakiet beidzot, ko jūs īsti gribat?

—           Ko? Jūs taču esat mani saīsinājuši, vai jūs to neredzat?

—    Nē. Bet kāds jūs izskatījāties agrāk?

—           Jūs neredzat atšķirību. Agrāk es biju cilvēks, vīrietis un nevis liliputs kā tagad. Paskatieties! — Un viņš piebāza man pie deguna savu stereovideo- grammu.

Patiešām, uz Titāna zaļo klinšu fona, pelēkā virsvalkā ģērbies, stāvēja mazliet sakumpis vīrietis, kura miniatūru es tagad skatīju savām acīm.

—    Jā, tas reizēm gadās, — es klusu sacīju.

—    Kas gadās?

—    Traucējumi pārraidē …

—    Es nesaprotu. — Viņš paraustīja plecus.

—    Kas jūs esat pēc specialitātes? — es vaicāju.

—           Astronoms, — Bims Moms atbildēja un paraudzījās manī, galīgi apjucis.

—          Tas ir jauki, — es nopriecājos, — ar jums varēs saprasties.

—           Par izlīgšanu nevar būt runas! — Bims Moms atkal iekaisa.

—            Bet es jau nemaz tā nedomāju. Būdams astronoms, jūs lieliski atceraties termodinamikas principus.

—           Nu jā, — apstiprinājums skanēja ne visai pārliecinoši.

—    Tieši to es biju domājis.

—    Bet kāds sakars ir termodinamikas principiem …

—    Kā? Tie taču, starp citu, nosaka, ka slēgtā sistēmā entropija nesamazinās.

—    Tūlīt jūs teiksiet, ka tieši tādēļ mēs esam pārvērtušies par liliputiem. Tādam izskaidrojumam taču nav ne mazākā pamata. Jūs pats to labi zināt.

Durvīs nostājās miniaturizēta jauna sieviete. Viņa vērīgi nolūkojās manī no galvas līdz kājām, it kā es būtu vitrīnā izstādīts eksponāts.

—   Nu jā . .. — Es nezināju, ko īsti teikt. Pa to laiku viņa pienāca tuvāk.

—    Jūs esat izspēlējuši ar mums nejauku joku. Tiesa, tagad es varēšu iesēsties šajos pasakaini raibajos bērnu helikopteros, toties visas kleitas man būs pārāk lielas. Vai jūs maz zināt, kas noticis? — Viņa atkal vērīgi paraudzījās manī.

Šajā brīdī es nopratu, ka neesmu piemērots darbam sūdzību un ierosinājumu daļā. Man nekas nenāca prātā. Es nebiju spējīgs izgudrot kaut kādus veiklus melus. «Es protu tikai spēlēt šahu ar automātu,» saniknots nodomāju.

—    Tātad jūs nezināt. Es jums iesaku izpētīt šo lietu, kamēr viņi vēl nav atnākuši…

—    Kādi «viņi»? …

—    Nu tā viļņekskursija no Titāna, kuru pārsūtīja pēc mums. Pašreiz viņi sapulcējušies lejā un apspriežas, ko darīt tālāk. Agri vai vēlu viņi atnāks pie jums.

—    Gan es viņiem kaut ko pateikšu, — man neviļus paspruka.

—    Iesaku jums izdomāt kaut ko ticamu. Viņu vidū ir areologi, turklāt viņiem līdzi ir autorīkstes … — Sieviete pasmaidīja.

Es laikam mazliet nobālēju, to padzirdējis, bet viņa norūpējusies apvaicājās:

—    Vai jums kļuva nelabi?

—    Nē … nē.

Bims Moms pēkšņi atdzīvojās.

—    Es varu iedomāties, kas te tūlīt notiks, — viņš teica un izplūda smieklos.

Pēc brīža kabinetā iebruka viļņekskursanti. Viņi grūstījās durvīs, skaļi kliegdami. Daži draudēja man sažņaugtām dūrēm. Un tikai tad es apjautu savu patieso lomu «Kosmolidā». Es biju kaut kas līdzīgs tam, ko senatnē sauca par upuri un nokāva dieviem par godu lielāku svētku reizēs. «Kosmolids», atzīdams principu «Mūsu klients ir mūsu pavēlnieks», acīmredzot arī bija spiests upurēt.

Sākumā es mēģināju viņiem kaut ko skaidrot, bet drīz sapratu, ka viņi tik un tā neklausās manī. Kliedza tie, kas jau atradās kabinetā. Tie, kas lauzās durvīs, arī kliedza. Troksnis kļuva neciešams. Viņi atgādinātu bļaujošu mazuļu baru, kas iznācis no bērnudārza, ja vien cilvēku sejas nebūtu izķēmojis niknums.

Augumā es biju pārāks par visiem. Es iedomājos, ka mani varētu noturēt par bērnudārza vadītāju, un gandrīz iesmējos. Tomēr situācija nemaz nebija komiska. Cilvēciņu kabinetā saradās arvien vairāk.

Kabineta tilpums bija ierobežots, tādēļ visi nevarēja iekļūt iekšā. Telpā kļuva karsts, un es jutu, ka uz pieres man sāk lāsot sviedri. Es elpoju ar grūtībām, kaut gan pūlis sniedzās man tikai līdz krūtīm. Viņu stāvoklis droši vien bija vēl ļaunāks, un tomēr troksnis ne uz mirkli nerimās. Tad balsu jūklī arvien biežāk es sāku uztvert saucienus:

—    Logs! Logs!

Beidzot kāds man līdzās iekliedzās:

—    Atveriet logu!

Es nodomāju, ka viņi smok nost, bet piepeši sajutu, ka mani aizvien jaušamāk stumj uz loga pusi. Četrpadsmitais stāvs! Acu priekšā man pazibēja zemāko stāvu logu rinda un dziļi lejā — helidroma pelēkā plakne, kas bija izraibināta ar haotiski izmētātiem helikopteru plankumiem.

—     Bet paklausieties taču! — es pūlējos viņus pārkliegt. — Tā taču nav mana vaina. Vainīgi ir tie. kas apkalpo Titāna emitorus. Viņi ir jūs saīsinājuši. Es patiešām neko neesmu nodarījis …

Neviens manī neklausījās. Logs ar troksni atvērās. Palodze nāca arvien tuvāk un tuvāk …

Pēkšņi man izklausījās, it kā no loga puses caur cilvēku balsu jūkli būtu sadzirdama dzinēja vienmērīga rūkoņa. Es pagriezos. Aiz loga lidinājās helikopters. Zem tā pakaļgala piekārtā gondolā sēdēja vi- deotronijas reportieris, kurš pārraidīja videoemito- riem to, kas notika kabinetā. Viņš pamāja man ar roku un iesaucās:

—    Labi, ka jūs pagriezāties … Tā, tā … Tagad pasmaidiet. — Es lieliski dzirdēju viņa daudzkārt pastiprināto balsi.

Es sašķobīju seju, pūlēdamies pasmaidīt, apzinādamies, ka mani redz miljoniem videotronijas skatītāju. Tomēr smaids neizdevās. Tas pārvērtās sāpju grimasē, jo vienlaikus es cļabūju dunku vēderā.

—    Pa logu viņu, pa logu! … — kāds histēriski bļāva.

Tajā pašā mirklī es pamanīju, ka logam tuvojas cits helikopters un zem tā vējā šūpojas virvju kāpnes. Tas bija glābiņš. Nelikdamies zinis par sitieniem, es sāku cik jaudas spiesties pie loga. Reportieris uzmundrinoši pasmaidīja un ar seju pieplaka pie aparāta viziera.

Pēc brīža es nostājos uz palodzes un ar šausmām ievēroju, ka reportieris ar zīmēm rāda otrā helikoptera pilotam, lai tas netuvojas logam.

.— Kāpnes, kāpnes! … — es histēriski iesaucos, ar visiem spēkiem turēdamies pie loga rāmja. Pūlis grūda mani ārā, bet zem manām kājām vērās vairākus desmitus metru dziļš bezdibenis.

—           Pagaidiet vienu brītiņu, — reportieris mani mierināja pa megafonu. — Man drusku jāpabrauc nost, lai dabūtu iekšā visu skatu …

—    Bet viņi taču izgrūdis mani ārā … Glābiet!

—           Pacietieties, tikai acumirkli. — Helikopters ar reportieri lēnām attālinājās. Otrais ar kāpnēm tuvojās logam.

Kāpnes es satvēru kritienā un sāku rāpties augšup uz kabīni. Kāds ievilka mani iekšā. Vairākas reizes iemirdzējās zibspuldzes: kabīnē sēdošie reportieri fiksēja brīdi, kad es ierausos helikopterā.

—          Vai jūs, Dam, esat saīsināšanas teorijas speciālists?

—           Kādas nākotnes perspektīvas ir cilvēku mi- niaturizācijai?

—          Tas esot miniaturizācijas pirmais posms. Vai jūs domājat tāpat?

—    Vai tā paātrinās ceļojumus uz zvaigznēm?

Jautājumi bira no visām pusēm. Es, mazliet apstulbis, vēros apkārt, tad apstiprinoši pamāju ar galvu.

—          Jā, tā ir miniaturizācija, — es sacīju ne visai drošā balsī.

—    Vai, vai tāds mazs cilvēks ir gluži tāds pats cilvēks kā mēs? — nedaudz stostīdamies, jautāja neliela auguma melnīgsnējs reportieris acenēs.

—    Identisks, tikai nedaudz mazāks… — Es sāku atgūt pašpaļāvību.

—    Vai šo stihisko sajūsmu, kuru mēs novērojām, izraisījusi pašsajūtas uzlabošanās?

—    Protams! Mazākam organismam ir mazākas prasības, tādēļ arī labāka pašsajūta.

Es apsvēru, kur gan šajā pūlī viņi saskatījuši sajūsmu.

Uzdot vairāk jautājumu man nepaspēja, jo mēs nolaidāmies helidromā. Izkāpjot, no helikoptera, es sadzirdēju ziņojuma fragmentu:

«… miniaturizēto cilvēku sajūsma neapsīkst. Viņi ir laimīgi savā mērogā, kā mums pateica eksperimenta autors, «Kosmolida» speciālists miniaturizā- cijas jautājumos, Dams. «Kosmolids» veicis diženu, pasaulvēsturisku atklājumu mūsu laikmeta — mini- aturizācijas laikmeta garā. Laikmetā, kad katrs priekšmets, katrs automāts kļūst arvien mazāks, arī cilvēkam jārevidē savi uzskati attiecībā uz paša augumu. Nākotne pieder miniaturizētiem cilvēkiem, un tieši miniaturizētie cilvēki dosies lidojumos uz zvaigznēm.»

Es gāju pa lidlauka plāksnēm, bet ļaudis pašķīrās, atbrīvodami man ceļu. Eja, kas tādējādi bija radusies pūlī, veda uz «Kosmolida» ģenerāldirektora kabineta durvīm. Es gribēju kaut kā izlavīties, nokļūt līdz kādam tuvākam helikopteram un lidot uz mājām, taču, tiklīdz nogriezos no iezīmētās trases, no pūļa izskrēja jauns cilvēks, satvēra mani zem rokas un atkal ievirzīja ejas vidū. Uzliesmoja vairākas zibspuldzes, bet tuvāk stāvošo cilvēku sejās pavīdēja izbrīna.

—          Vai viņam kļuvis nelabi? … — es dzirdēju čukstus.

—    Tas no pārpūles, — kāds klusinātā basā sacīja.

Es vairs nemēģināju bēgt.

Direktora kabinets bija stāvgrūdām pilns.

—           Dārgais kolēģi! — Direktors izskrēja man pretī. — Kā es priecājos par jūsu sasniegumiem! Tie ir vienlaikus visas mūsu iestādes sasniegumi.

Pēdējo teikumu viņš izteica skaļāk, lai to dzirdētu visi klātesošie.

—    Bet, direktor .. .

—           Nav ko kautrēties, kolēģi. Lūdzu, pieņemiet tikai manus vissirsnīgākos apsveikumus …

Pēc tam es spiedu desmitiem dažādu roku. Visi runāja, ka lepojoties ar mani, ka tas esot kosmiska mēroga sasniegums. Es to visu vairs neklausījos, kad pēkšņi atskanēja jautājums:

—           Kādu apsvērumu dēļ jūs savus pētījumus veicāt slepenībā?

Es nezināju, ko atbildēt. Visu laiku biju baidījies, ka tik kāds man beidzot neuzdod jautājumu, uz kuru būs jāatbild konkrēti. Es drudžaini meklēju daudzmaz jēdzīgu atbildi. Man pat iešāvās prātā doma, vai nevajadzētu paziņot, ka tas viss ir aplamība un pārpratums. Tomēr nē. Pēc tādas kompro- mitācijas Godija droši vien nevēlētos pat runāt ar mani, bet to es nevarēju pieļaut. Pēkšņi es atradu lielisku atrisinājumu. Pēc iespējas noslēpumaini es norādīju uz direktoru.

—           Par to pajautājiet viņam, — tikpat noslēpumaini piebildu.

Es vēl pamanīju, ka vairāki reportieri metas uz direktora pusi, un ar ļaunu gandarījumu nodomāju,

ka tagad viņam būs jālauza galva, kā atrast jēdzīgu atbildi.

Es jau biju pateicis reportieriem, cik reizes dienā ieturu maltīti, vai esmu savā darbā izmantojis uni- verkosmisko enciklopēdiju, vai darbs man labāk sokas no rīta vai vakarā, kā arī ko es domāju par pirmās zvaigžņu ekspedīcijas mērķtiecīgumu (atbildēju, ka tā ir ļoti mērķtiecīga), kad piepeši no pūļa iznāca kalsns gaišmatis un, raudzīdamies manī vientiesīgām zilām acīm, pavaicāja:

—          Vai tu, profesor, uzskati, ka miniaturizācijai vajadzētu aptvert visu cilvēci?

—          Jā, — es nevilcinādamies atbildēju (šis «profesors» bija tāds sīkums, ka kļūdas labošanas dēļ nebija vērts mulsināt šo jauno cilvēku).

—          Bet kādēļ, profesor, tu pats vēl neesi miniaturizējies?

Es biju galīgi pārsteigts. Ko lai viņam atbild?

—          Patiešām, kādēļ? Lūk, tā ir problēma! — es drošības labad sacīju, lai iegūtu laiku.

Vislabprātāk es būtu gājis prom, bet jaunais cilvēks jautājoši lūkojās manī.

—           Tas tiks noskaidrots vēlāk, — es stingrā tonī paziņoju un tai pašā brīdī nopratu, ka viņš man netic.

Viņš pavirzījās nost, taču man likās, ka viņa skatienā jaušama neuzticības ēna.

—          Visas problēmas vēl nav pilnīgi atrisinātas, — es piebildu un tūlīt sapratu, ka esmu samuldējies.

—          Tātad viņi, šie miniaturizētie, ir izmēģinājuma trusīši, — nobeidza gaišmatis.

—    Nekādā ziņā! — es atteicu un paraustīju plecus.

—           Kādi izmēģinājuma trusīši? — ieinteresējās liela videožurnāla reportieris, kas stāvēja turpat blakus.

—    Šie miniaturizētie, — puisis paskaidroja. Reportiera sejā parādījās tāda izteiksme kā

medniekam, kas nokļuvis uz zvēra pēdām.

—    Kā tas saprotams? — viņš jautāja man.

—    Es viņu nesaprotu. Nezinu, par ko viņš runā. Es novērsos, bet ar acs kaktiņu ievēroju, ka reportieris sācis sarunu ar puisi.

Es kļuvu slavens. Mājās mani gaidīja paziņas un reportieri. Reportieru gan bija vairāk, bet arī paziņu vidū pamanīju sejas, kuras nebiju redzējis vairākus gadus.

Godi ja starot staroja, pa labi un pa kreisi stāstīdama, kā es strādāju, atpūšos, ar kādiem sporta veidiem nodarbojos, bet ar kādiem ne un kāpēc. Turklāt viņa tik smalki uzsvēra savu lomu manā dzīvē, ka pat vidēji atjautīgam reportierim bija pilnīgi skaidrs, ka bez viņas es droši vien līdz pat šai dienai būtu kopis savu sakņu dārziņu un, kas zina, vai vispār būtu pabeidzis pamatskolu. Sasveicinoties viņa metās man ap kaklu, skūpstīdama mani ilgi, pietiekami ilgi, lai visi reportieri pagūtu izdarīt videotronogrammas.

Es tās aplūkoju nākamajā dienā videotronā gan Zemes, gan vissistēmas programmā. «Izcilā zinātnieka ģimenes dzīve,» skanēja komentārs. Visi plaši apsprieda «Kosmolida» veiksmīgo eksperimentu. Tikai viena teleavīze rakstā «Nepieļaujams eksperiments» citēja manu atbildi uz puiša jautājumu, vaicādama, kādēļ es pats vēl neesmu miniaturizē- jies.

— Neķītrie skauģi, — konstatēja Godi ja, noklausījusies šo rakstu.

Tūlīt pēc tam es saņēmu televideogrammu no direktora. Tā bija īsa un nepārprotama. Kad iegāju direktora kabinetā, viņš sasveicinājies tūdaļ bez aplinkiem pateica:

—    Man šķiet, ka jums jāminiaturizējas.

—    Kādēļ?

—   Lai apliecinātu, ka jūs esat šīs metamorfozes piekritējs.

—    Bet es taču lieliski jūtos pašreizējos izmēros.

—    Es tam ticu, tomēr jums jāminiaturizējas. Saprotiet jel. Šodien šeit jau bijuši trīs reportieri ar šo jautājumu. Viņi nespēj apjēgt, ka jūs varētu nemi- niaturizēties. Viņi man jautāja, nevis vai jūs mini- aturizēsieties, bet gan kad tas notiks. Vai jūs to saprotat?

—    Nu jā, bet…

—    Nekādus «bet». Ja jūs to neizdarīsiet, agri vai vēlu prese uzzinās, ka jūsu nopelni miniaturizācijā ir nesalīdzināmi mazāki, nekā domājatsākumā. Bet tad …

—    Viss kārtībā. Es miniaturizēšos, — es sacīju, un tai pašā naktī mani emitēja uz Titānu. Jau atrazdamies uz Mēness, es vissistēmas pēdējās ziņās dzirdēju, ka miniaturizācijas radītājs Dams devies uz Titānu, lai miniaturizētos. Komentētājs piebilda, ka miniaturizācijas mode ejot plašumā un sakarā ar to sākta mikroemitoru sērijveida ražošana.

— Tātad arī tu gribi kļūt par milikilosu? Tad es pirmo reizi dzirdēju miniaturizēta cilvēka nosaukumu. Jautātājs bija kibernētiķis, kas apkalpoja Titāna emitoru.

—           Jā, tas laikam ir pats par sevi saprotams. Būdams izgudrojuma autors, es .. .

—    Tātad tu pats jau esi tam noticējis?

—    Kam?

—    Tam, ka esi radījis milikilosu.

—    Bet kas, pēc tavām domām, to ir radījis?

—           Es. Es esmu radījis milikilosu un pats,esmu milikiloss.

—    Kā? Tev taču ir normāls augums.

—           Agrāk es biju viens no visgarākajiem cilvēkiem Saules sistēmā. Visi zobojās, ka mani varētu izmantot par kosmiskās bākas torni.

—    Un tu to esi izdarījis.. .

—           Jā, bet ļaunākais bija tas, ka nebiju paspējis pārslēgt emitoru, pirms tika noraidīta šī viļņekskur- sija . ..

—           Kāpēc? Tu taču droši vien zināji par šo viļņ- ekskursiju?

—           Zināju. Bet manām rokassmadzenēm, kurās glabājās visi aprēķini, bija pārdeguši tinumi, un, kamēr es restaurēju aplēsumus, viņi tika emitēti.

—    Ak tad tāpēc .. .

—           Jā. Tieši tāpēc. Bet tev jau nav ko bēdāt. Viss beidzies labi. — Viņš griezīgi iesmējās un aizgāja pa grīdas melnbaltajām flīzēm šaha zirdziņa solī.

Es aiz riebuma noskurinājos.

Kopš tā laika pagājuši vairāki gadi. Mūsu Saules sistēmā patlaban ir ap četriem miljardiem milikilosu. Šķirklis «Milikiloss» univerkosmiskajā enciklopēdijā aptver četras telelappuses. Godija ir milikiloss, «Kosmolida» direktors tāpat. Milikilosu tērpi ir glītāki, raibāki un labāk pašūti. Pirmie milikilosi,

kas tika emitēti no Titāna liktenīgajā pārraidē, veido savdabīgu aristokrātiju un, izmantodami katru izdevību, lielās ar savu līdzdalību šajā pasākumā. Tele- videogramma par maniem pārdzīvojumiem trīspadsmitā bloka četrpadsmitā stāva 1413. istabā atrodas arhīvā, un kāds vēsturnieks, interpretēdams to, ieskaņojis, ka sajūsminātais pirmo milikilosu pūlis, pauzdams savu prieku par miniaturizāciju, tikko nav nožņaudzis milikilisma autoru.

Bet es? Nu ko, esmu izdevis memuārus un joprojām strādāju sūdzību un ierosinājumu daļā. Daži uzskata to par ārkārtīga kautrīguma izpausmi. Tagad gan es rezidēju milzīgā kabinetā pirmajā stāvā. Es joprojām pastāvīgi zaudēju, spēlēdams šahu ar automātu, taču man jānēsā līdzi saliekamais soliņš, lai varētu aizsniegt sadales pulti. Ņemot vērā manu augumu, tā novietota mazliet par augstu.

Oto Frišs

Par iespēju radīt ar akmeņoglēm darbināmas spēkstacijas

Oto Frišs — ievērojams austriešu zinātnieks, fiziķis teorētiķis, viens no atomfizikas pamatlicējiem, Karaliskās biedrības loceklis. Hitlera diktatūras laikā viņš bija spiests pamest dzimteni un pārcelties uz Angliju.

(Redaktora piezīme. Šis raksts ņemts no Karaliskā enerģijas resursu izmantošanas institūta gadagrāmatas 4995. gada numura. Sakarā ar aso krīzi, kuru izraisījuši urāna un torija krājumu izsīkšanas draudi Zemes un Mēness raktuvju sistēmā, redakcija uzskata par nepieciešamu ieteikt pēc iespējas plašāk propagandēt šajā rakstā atrodamo informāciju.)

Ievads. Vairākās vietās nesen atklātās akmeņogļu atradnes (melnas, pārakmeņojušās augu atliekas) paver interesantas iespējas enerģijas iegūšanai, neizmantojot kodolreakcijas. Daž,ās atradņu vietās patiešām konstatētas pazīmes, kas liecina, ka tās izmantojuši jau aizvēsturiskie cilvēki, kas, šķiet, no akmeņoglēm izgatavojuši rotas lietas un krāsojuši ar tām sejas cilts rituālu laikā.

Akmeņogļu kā enerģijas avota nozīme saistīta ar to spēju viegli oksidēties, rodoties augstai temperatūrai un enerģijas daudzumam, kas līdzinās 0,0000001 megavatam dienā uz gramu. Tas, protams, ir ļoti maz, bet akmeņogļu krājumi, šķiet, ir ļoti lieli, varbūt pat rēķināmi miljonos tonnu.

Galvenā priekšrocība ir tā, ka akmeņoglēm kritiskā masa ir daudz mazāka nekā jebkuram šķeļa- mam materiālam. Atomelektrostacijas, kā zināms, kļūst neekonomiskas, ja to jauda ir mazāka par 50 megavatiem, tāpēc ar akmeņoglēm darbināma spēkstacija var būt izdevīga apdzīvotās vietās ar maza enerģijas patēriņu.

Ogļu reaktora projektēšana. Galvenā problēma — nodrošināt brīvu un tajā pašā laikā kontrolējamu skābekļa piekļuvi degvielai. Ogļu un skābekļa reakcijas kinētika ir daudz komplicētāka nekā kodola dalīšanās kinētika un pagaidām nav pilnīgi izpētīta. Ir iegūts diferenciālvienādojums, kas aptuveni raksturo šo reakciju, bet tā atrisinājums ir iespējams tikai vienkāršākajos gadījumos.

Tāpēc ir izteikts priekšlikums, ka reaktoram jābūt cilindrveida, ar caurumotām sienām, lai nodrošinātu degšanas rezultātā radušos gāzu izplūdi. Iekšējais cilindrs ir koncentrisks, arī ar caurumotām sienām, un kalpo skābekļa padevei; barojošie elementi novietoti starp abiem cilindriem. Nepieciešamība noslēgt cilindrus ar gala plāksnēm rada grūtu, bet atrisināmu matemātisku problēmu.

Barojošie elementi. Šķiet, tos izgatavot būs vieglāk nekā kodolreaktoru gadījumā. Apvalks tiem nav vajadzīgs, pat nav vēlams, jo tas apgrūtinātu skābekļa piekļūšanu degvielai. Tika plānoti dažādu tipu režģi, un visvienkāršākais to veids — blīvi cita citai blakus novietotas lodes—, šķiet, ir pilnīgi apmierinošs. Pašlaik tiek izdarīti aprēķini, lai noteiktu šo ložu optimālo lielumu un nepieciešamās pielaides. Akmeņogles ir mīkstas un viegli apstrādājamas, tāpēc ložu izgatavošana neradīs nopietnas grūtības.

Oksidēta js. Protams, ideāli butu izmantot tīru skābekli, bet tas ir dārgs, tāpēc galvenokārt iesaka izmantot gaisu. Tomēr jāievēro, ka gaiss satur 78% slāpekļa. Ja pat daļa no tā izreaģēs ar oglēs esošo oglekli, veidojot ļoti indīgo gāzi ciānu, tas radīs nopietnas briesmas dzīvībai (sk. tālāk).

Vadība un kontrole. Lai reakcija sāktos, vajadzīga diezgan augsta temperatūra — aptuveni 988° pēc Fārenheita. To visērtāk sasniegt, starp iekšējo un ārējo cilindru laižot elektrisko strāvu (gala plāksnēm jābūt izgatavotām no izolējošas keramikas). Strāvas stiprumam jābūt vairākiem tūkstošiem ampēru, spriegumam — apmēram 30 voltiem. Nepieciešamā lielā akumulatora baterija padarīs iekārtu dārgāku.

Kad reakcija ir sākusies, tās gaitu var vadīt, regulējot skābekļa pieplūdi; tas ir gandrīz tikpat vienkārši kā vadīt parasto kodolreakciju ar regulējošajiem stieņiem.

Korozija. Reaktora sienām jābūt izturīgām pret temperatūru, kas augstāka par 1000° pēc Fārenheita, atmosfērā, kas satur skābekli, slāpekli, oglekļa mon- oksīdu un dioksīdu, kā arī nedaudz sēra dioksīda un citu piemaisījumu, no kuriem daži vēl nav zināmi. Šādus bargus apstākļus var izturēt tikai nedaudzi metāli vai speciāla keramika. Ļoti piemērots būtu ar plānu niķeļa kārtiņu klāts niobijs, bet droši vien nāksies lietot tīru niķeli. Keramikas aizvietošanai, šķiet, vispiemērotākie ir torija sakausējumi.

Drošības tehnika. Veselību apdraud galvenokārt izplūstošās gāzes. Tās satur ne vien oglekļa monok- sīdu un sēra dioksīdu (tie abi ir ļoti indīgi), bet ari daudzus kancerogēnus savienojumus — fenantrēnu un citus. Izlaist šos savienojumus gaisā nedrīkst — tādā gadījumā ap reaktoru izveidotos bīstama zona vairāku jūdžu rādiusā.

Šie gāzveida pārpalikumi jāsavāc attiecīgos konteineros, kur tie jāuzglabā līdz to detoksifikācijai. Šīs gāzes var arī sajaukt ar ūdeņradi un iepildīt lielos balonos, kurus pēc tam nogādā atmosfēras augšējos slāņos.

Pāri palikušās cietās vielas jāaizvada ar biežiem intervāliem (piemēram, ik dienas); veselībai draudošās briesmas var samazināt, lietojot parastu tālvadības iekārtu. Pēc tam šos pārpalikumus varētu nogremdēt jūrā.

Pastāv iespēja — kaut arī tā varētu likties nereāla —, ka varētu zust kontrole pār skābekļa piegādes sistēmu. Tā rezultātā izkustu viss reaktors un atbrīvotos milzīgi daudzumi indīgu gāzu. Tas ir iespaidīgs arguments pret akmeņogļu reaktoriem par labu atomreaktoriem, kuru pilnīgā drošība pierādījusies vairāku tūkstošu gadu laikā. Iespējams, paies gadu desmiti, līdz tiks izveidota kontroles sistēma, uz kuru varēs pietiekami droši paļauties.

Freds Hoils, Džons Eljots

Andromēdas izlaušanās

Freds Hoils ir visā pasaulē pazīstams angļu astronoms, astrofiziķis, matemātiķis, daudzu izcilu darbu autors visdažādākajās astrofizikas nozarēs, Karaliskās biedrības loceklis. Sevišķi lieli ir viņa nopelni kosmogonijā — zinātnē par planētu, zvaigžņu un galaktikas izcelšanos un attīstību.

Freda Hoila spalvai pieder arī vairākas zinātniski fantastiskas grāmatas, no kurām vispo- pulārāki kļuvuši romāni «Melnais mākonis» un «Andromēda» (pēdējais uzrakstīts sadarbībā ar Dž. Eljotu). Šajā krājumā ietverti fragmenti no romāna «Andromēdas izlaušanās», kas ir mūsu lasītājam labi pazīstamā romāna «Andromēda» tur- pinā jums.

ISS IEPRIEKŠĒJO NOTIKUMU ATSTĀSTĪJUMS

Kāda Anglijas observatorija uztver radiosignālus no objekta Andromēdas zvaigznājā. Pēc to atšifrēšanas izrādās, ka raidīta su- perjaudīgas skaitļojamās mašīnas programma. Skaitļojamo mašīnu būvē Tornesas raķešu bāzē ziemeļrietumu Skotijā. Mašīnas būvi izspiego puslegāls starptautisks koncerns «Intel». Šī koncerna aģentam, bijušajam esesietim Kaufmanim, ar šantažu un uzpirkšanu izdodas iegūt programmas kopiju. Jaunajam zinātniekam Džonam Flemingam, kas vada skaitļojamās mašīnas būvi, ar laiku 'rodas aizdomas, ka kādas saprātīgas būtnes no Andromēdas galaktikas ar skaitļojamās mašīnas palīdzību grib pakļaut sev Zemi. Viņš par to pilnīgi pārliecinās, kad bioķīmijas profesore Madlēna Doneja pēc mašīnas izsniegtajām formulām rada mākslīgu cilvēku — meiteni, kuru nosauc par Andromēdu (Andrē) un kurai jākļūst it kā par saiti starp mašīnu un apkārtējo pasauli. Taču Fleminga ietekmē viņa pamazām «humanizējas», kļūst arī garīgi līdzīga cilvēkiem. Flemings nodrošina sev augsta Zinātnes ministrijas ierēdņa Osborna atbalstu un ar Andrē palīdzību iznīcina skaitļojamo mašīnu. Viņi abi ar Andrē bēg no Tornesas. Tālākā darbība notiek izdomātā valstī — Azaranā, nelielā arābu zemē, kuras naftas krājumi izsīkuši. Tādējādi valstī rodas ekonomiskas grūtības un tā kļūst atkarīga no koncerna «Intel». Netālu no Aza- ranas galvaspilsētas koncerns būvē jaunu skaitļojamo mašīnu. Šo darbu vada jaunš amerikāņu zinātnieks Jens Nīlsons, pazīstama meteorologa dēls, kopā ar jauno arābu zinātnieku Abu Zeķi. Izpratis koncerna īstos nodomus, Nilsons aizbēg no Azaranas. Kauf- maņa aģenti sameklē jauno Nīlsonu Cīrihē un nogalina viņu tēva un Osborna acu priekšā. Kaufmanis nolemj novākt arī Osbornu kā nevēlamu liecinieku, taču tikai ievaino viņu. Šī pasākuma laikā Kaufmanis sagadīšanās pēc atklāj Fleminga un Andrē slēptuvi un ar varu aizved viņus uz Azaranu. Tur viņi sastopas ar Madlēnu Doneju, kas atbraukusi darbā uz Azaranu pēc tās valdības lūguma, lai vaditu pasākumus augsnes auglīguma palielināšanai, taču arī kļuvusi par «Intel» gūstekni. Tūlīt pēc Andrē ierašanās koncerna uzbūvētā skaitļojamā mašīna sāk darboties. Taču meitene saslimst ar nedziedināmu slimību — lēnu muskuļu atrofiju. Koncerna galvenā pārstāve Azaranā francūziete Gambula gatavo politisku apvērsumu — varai jāpāriet viņas mīļākā un sabiedrotā Saļima rokās. Taču, kad Andrē iepazīstina viņu ar «plānu», kuru mašīnas programmā iekļāvušas saprātīgās būtnes no tālās planētas, Gambula maina savus nodomus.

. . . Kafija vārījās. Doneja ielēja to divās tasēs un vienu pasniedza Flemingam.

— Man vēl nekad nav bijusi tāda sajūta kā tagad — šķiet, visa pasaule gatavojas sabrukt.

Flemings īsi iesmējās.

—     Zināt, es jūtos gluži tāpat, pie tam tagad esmu pārliecinājies, ka bija velti lūgt palīdzību Osbor- nam, tāpat kā nebija nekādas jēgas iznīcināt skaitļotāju.

Viņš sparīgi apmaisīja kafiju, izšļakstinot to uz apakštasītes.

—    Tagad skaitļotājs ir uzvarējis, un mēs uz visiem laikiem esam zaudējuši kontroli un kļuvuši bezspēcīgi.

It kā piešķirot kādu īpašu nozīmi Fleminga teiktajam, pār visu «Intel» ciematu ievaimanājās vētra, un smiltis šņirkstēdamas skrāpējās gar kotedžas sienām. Arī logā sitās smiltis. Doneja gribēja aiztaisīt durvis, bet, ieraudzījusi Abu Zeķi skrienam pāri pagalmam, apstājās pie tām. Pieskrējis pie viņiem, arābs aizelsies centās atgūt elpu.

—     Doktor Fleming, — viņš beidzot spēja pateikt, — pulkvedis Saļims ir miris.

Flemings tikai pamāja ar galvu, it kā nemaz nebūtu pārsteigts.

—    Un kas noticis ar viņa rokaspuišiem armijā?

Abu aplaizīja apkaltušās lūpas.

—    Nezinu. Es neko vairs nesaprotu. Sargkareivji ir projām, palikuši vairs tikai «Intel» darbinieki un apsardze, bet tagad viņi visi ir apbruņoti. Neko vairs nesaprotu.

Flemings piecēlās un paskatījās laukā pa durvīm.

—    Es jums pateikšu, kas noticis. Varu savās rokās sagrābusi Gambula un vai nu likusi nogalināt Saļimu, vai arī pati novākusi viņu no ceļa. Viņa spētu slepkavot ari tad, ja skaitļotājs nepavēlētu to darīt. Viņi paredzējuši visus iespējamos gadījumus, un, ja jau Saļima apvērsums nav izdevies, tad tā bijis paredzēts jau pašā sākumā.

Jauna vētras brāzma aizdrāzās pār ciematu. Flemings nodūra galvu, jo acīs iesitās smiltis. Viņš pagriezās un aizcirta durvis.

—    Šī dāma prezidentu pārvērtis par savu marioneti. Viņa raustīs aukliņas, un prezidents lēkās, kā vien viņai patiks. Drīz vien mēs visi kļūsim par viņas marionetēm.

Poneja lēnām pabeidza dzert kafiju.

—    Džon, tas ir ļoti dīvaini, — viņa domīgi teica.

—    Dīvaini? Kas gan tur dīvains? Gambula dara tikai to, ko pavēl skaitļotājs. Tas viss ir tikai daļa no programmas.

Doneja nepacietīgi papurināja galvu.

—    Es nemaz nedomāju politisko stāvokli. Es runāju par vēju. Parasti, vismaz šai gadalaikā, te nekad nav tik stipra vēja.

—    Tiešām? — izklaidīgi noteica Flemings, domājot pavisam ko citu. — Šis vējš man atgādina Tor- nesu ar visiem tās jaukumiem. Kad mēs ar Andrē slēpāmies salā, laiks bija gluži tikpat ellišķīgs.

—    Jā, arī toreiz laiks nebija tāds kā parasti, — Doneja piekrita. — Bet tagad laikam jāiet uz laboratoriju pastrādāt.

Doneja izskatījās tā, it kā jau atrastos laboratorijā un domātu tikai par savu darbu.

—    Kaut tikai es varētu dabūt nepieciešamos ūdens paraugus!

Flemings atgriezās savā dzīvoklī. Vēl aizvien pūta brāzmains vējš, kas pēkšņi savērpa smilšu mākuļus un tad tikpat pēkšņi atkal pierima.

Flemings paskatījās pulkstenī. Bija vēl agrs, tikko pāri pusseptiņiem. Viņš ieslēdza īsvijņu radiouztvērēju un noregulēja to uz B. B. C. Tuvo un Vidējo Austrumu raidītāju. Viņš prātoja, cik ilgi viņiem vispār vēl būs kaut vai tikai vienpusēji sakari ar āi pasauli.

Dzirdamībā bija ļoti slikta, un balss no Londonas brīžiem pagaisa tā, ka neko vairs nevarēja saklausīt.

«… nav nekādu jaunu ziņu par stāvokli Azaranā. Robežas vēl aizvien slēgtas.»

Atmosfēras trokšņi uz pāris minūtēm pilnīgi pārtrauca ziņas. Kad dzirdamība atkal uzlabojās, diktors pašlaik stāstīja:

«… tādi paši laika apstākļi ir visā Rietumeiropā un Vidusjūras zemēs. Par neparasti spēcīgām vētrām ziņo arī no tik tāliem rajoniem kā Āfrikas aus- trumpiekraste un Adenas apgabals, kā ari no meteoroloģiskajām stacijām Islandē un īsfūfaundlendā.»

Flemings izslēdza radioaparātu. Viņam šķita gandrīz vai dabīgi, ka arī laiks kļuvis gluži kā traks, ja jau visa pasaule nenovēršami dodas pretī vēl nepieredzētai katastrofai.

8

Nākamajā dienā Zanīna Gambula uzaicināja Kauf- mani savā kabinetā. Kad Kaufmanis ienāca, viņa pat acu nepacēla un turpināja kaut ko rakstīt. Vācietis izstiepās miera stājā, neuzdrošinādamies atgādināt par savu klātbūtni. Tikai beigusi rakstīt, Gambula ar ledainu skatienu paraudzījās uz viņu, nelūgdama pat apsēsties.

—     Stāvoklis Azaranā nostabilizējies. Paziņojiet to saviem priekšniekiem un informējiet viņus arī par notikušo. Paskaidrojiet, ka mēs šeit esam stāvokļa kungi un paliksim tādi arī turpmāk. Prezidents jau šorīt apspriedīsies ar saviem padomniekiem. Nabaga vīrelis! Viņš ir ļoti satraukts un iebiedēts, lomēr saprot, ka citas iespējas viņam nav un tāpēc jāsadarbojas ar mums. Jūs šai apspriedē piedalīsieties kā «Intel» pārstāvis. Šeit ir priekšlikumi, kurus jūs iesniegsiet apspriedei.

Viņa pasniedza Kaufmanim papīra lapu.

Vācietis paņēma un rūpīgi izlasīja to, brīžiem piekrītoši mādams ar galvu, it kā būtu apmierināts.

—     Es vienmēr darīju visu, kas bija manos spēkos,— viņš nomurmināja. —Jūs varat paļauties uz mani arī turpmāk.

—     Lieliski, — Gambula noteica, ar rokas mājienu likdama saprast, ka audience beigusies. — Tagad dodieties uz pili un instruējiet prezidenta sekretāru.

Flemingam nekad nebija bijis nekādu ilūziju par savu stāvokli Azaranā. Viņš zināja, ka patiesībā ir tikai «Intel» gūsteknis, tomēr pa īstam viņš to izjuta tikai jaunā režīma pirmajā dienā. Negribējās neko darīt, jo viņš pārāk labi zināja, ko no viņa gaida. Nebija arī neviena, ar ko parunāties. Gambula bija uzaicinājusi Abu pie sevis, un viņš bija nozudis administrācijas ēkā. Visur staigāja patruļas. Pirms brokastīm Flemings devās uz lazareti, lai apciemotu Andrē. Sargi to neatļāva, un viņš drīkstēja tikai parunāties ar Andrē kopēju, kas pastāstīja, ka meitene jūtoties mazliet sliktāk un pašlaik esot aizmigusi.

Flemings ilgi nosēdēja pie brokastu galda, nelikdamies ne zinis par rupjo, brūno maizi, augļiem un olīvām, kuras parasti pasniedza brokastīs, un dzēra tikai tasi pēc tases stipru un saldu kafiju.

Pēc tam Flemings aizstaigāja līdz Donejas laboratorijai. Sargs viņu aizdomīgi nopētīja, tomēr neaizturēja.

Doneja darbojās pie kāda no laboratorijas galdiem. Viņa izklaidīgi atņēma sveicienu un nepievērsa sevišķu uzmanību Fleminga satraukumam par Andrē veselību.

—    Mēs nespējam viņai nekā palīdzēt, — Doneja nomurmināja.

Brīdi klusējusi, viņa paņēma vienu no statīvā novietotajām lielajām mēģenēm.

—    Džon, apskatiet šo!

Flemings paskatījās uz mēģeni, kuiu Doneja turēja rokā. Tajā bija pelēks, daļēji necaurspīdīgs šķidrums. Kad viņa sakratīja mēģeni, tas pielipa pie mēģenes sieniņām. Šķita, ka arī visās pārējās mēģenēs ir tas pats šķidrums.

—    Kas tas ir? — viņš jautāja.

—    Jūras ūdens paraugi, kurus man atveda. — Doneja aprauti iesmējās. — Jāatzīst, ka «Intel» darbs noorganizēts priekšzīmīgi. Man pašai gan neļāva doties pēc paraugiem, toties izdarīja daudz vairāk, nekā es prasīju. Paraugi piegādāti ne tikai no Pērsijas līča, bet ar lidmašīnu atvesti arī no Vidusjūras/ Indijas okeāna un pat no Atlantijas rietumu daļas. Domājams, lai es varētu salīdzināt.

—    Un ir atradies arī kaut kas, ko salīdzināt? — Flemings pavaicāja.

Doneja spēcīgi sakratīja mēģeni, un šķidrums tajā kļuva pilnīgi necaurspīdīgs.

—          Redzat? Bet parastam jūras ūdenim jābūt, lūk, lādam — skaidram. — Viņa pasniedza Flemingam kādu citu mēģeni ar tīru jūras ūdeni.

Viņš paņēma vēl dažas no mēģenēm. Kad tās sakratīja, ūdens visās saduļķojās.

—          Vai esat pārliecināta, ka Kaufmanis jūs nav piemānījis? Varbūt visi paraugi paņemti vienā vietā? — Flemings izsmējīgi jautāja.

Doneja noliedzoši pakratīja galvu.

—          To Kaufmanis nekad nedarītu. Viņu taču izrīko «Intel», nevis es. Un jūs pats zināt, kāds viņš ir. Ja viņa saimnieki pavēlētu atvest ūdeni no Antarktikas, viņš izdarītu arī to. Bet paskatieties, kas notiek, ja duļķainais ūdens iekļūst skaidrā jūras ūdenī.

Doneja paņēma tīru mēģeni, ielēja mazliet skaidra ūdens un tad piepilināja divus pilienus duļķainā. Pienainie pilieni acumirklī izšķīda un pazuda. Doneja iestiprināja mēģeni statīvā, aiz kura atradās reflektors.

—    Paskatieties nu!

Ūdens mēģenes lejas daļā pamazām saduļķojās, tad duļķes kāpa aizvien augstāk un augstāk, līdz viss ūdens kļuva tikpat necaurspīdīgs kā pārējās mēģenēs.

—           Diez, kā tas patīk zivīm, — Flemings norūca. — Vai jums ir kāda nojausma, kas tas īsti ir?

—    Baktērija. Panāciet šurp!

Flemings sekoja Donejai pie galda, kur viņa ieslēdza apgaismojumu un nostādīja fokusā mikroskopu.

—    Pavērojiet šo stikliņu!

Flemings ieskatījās mikroskopā, noregulējaī asumu un tad klusu iesvilpās. Uz stikliņa vibrēja apaļš organisms. Tas auga augumā acīm redzot un tad sadalījās. Pēc kādas pusminūtes notika atkal jauna dalīšanās. Flemings pacēla galvu.

—    Vai jūs zināt, no kurienes tā radusies?

Doneja neko neatbildēja. No maza termostata viņa izņēma stikliņu, kuru ievietoja otrā mikroskopā.

—    Šis te ir nedzīvs eksemplārs. Nav ne mazākās līdzības ar kādu no baktēriju grupām, kuras man zināmas. Kad apskatīsiet to, redzēsiet, ka tā ir visvienkāršākais organisms. Šķiet, šai baktērijai ir tikai viena ievērojama īpašība — spēja fantastiski āti i reproducēties. — Doneja brīdi vilcinājās. — Ja tā nebūtu iesprostota mēģenē, bet tās rīcībā būtu viss okeāns, kurā vairoties… — Viņa atkal apklusa.

Flemings atgriezās pie galda un domīgi noraudzījās uz mēģenēm ar kārtīgi uzlīmētajām etiķetēm.

—    Uz etiķetēm atzīmēti gandrīz visi rajoni, kuros, kā ziņo B.B.C., plosās vēji, vētras un notiek visādas citādas jaukas lietas.

—    Tā ir, — Doneja piekrita, — un vienu no šiem rajoniem mēs labi pazīstam. No turienes nāk ļoti piesātināts paraugs. — Viņa uzmanīgi, it kā baidīdamās no tās, paņēma mēģeni ar uzrakstu «Minčs». — No jūras šauruma starp Skotiju un Hebridu salām.

—    Un šī šauruma austrumu krastā atrodas Tor- nesa, — Flemings papildināja. — Tātad?

—    Kaut kur jau tas viss ir sācies, — Doneja atbildēja. — Tai vietā, kur baktērija radusies, ūdens piesātinātība bijusi lielāka nekā vēlāk inficētajos rajonos.

Flemings, acu nenovērsis, skatījās uz viņu.

—    Jums nav nekādu pierādījumu, lai varētu apgalvot, ka tieši Minčā …

Doneja papurināja galvu.

—    Nē, pagaidām man to nav. Kad saņēmu ūdens paraugus, tie visi bija jau sasnieguši augstāko koncentrāciju, un es nevaru pateikt, kāda koncentrācija katram paraugam bijusi iegūšanas momentā. Lai izdarītu galīgos secinājumus, man vajadzētu saņemt

ikas un precīzas ziņas par visu šo vētru centriem, kā arī tajos iegūto ūdens paraugu tūlītējas analīzes rezultātus. Tad varbūt izdotos saskatīt kādu saka- ilbu starp meteoroloģiskajiem apstākļiem un šo baktēriju.

—    Varbūt arī tad nebūtu iespējams, — Flemings iebilda. — Redziet, Madlēna, labāk neļausim pārāk lielu vaļu savai iztēlei un nekļūsim arī sentimentāli. Rīkojieties kā parasti — salīdziniet visus pieejamos datus, atlasiet faktus, izdariet secinājumus. Šeit ieslodzīti, mēs neko daudz nespējam paveikt, lai gan man šķiet, ka jūs varētu izpētīt baktērijas struktūru. Pēc tā, cik veikli «Intel» aģenti piegādāja jums ūdens paraugus no visiem okeāniem, ir puslīdz skaidrs, ka arī viņiem radušās aizdomas, ka sliktajam laikam ir kaut kādi neparasti iemesli. Manuprāt, jūs varētu pieprasīt paraugus pat no Timbuktu, nemaz jau nerunājot par tādām vietām, kur ir jūra, un pakalpīgais Kaufmanis aizsūtīs savus rokaspuišus ar smeļamajiem kausiņiem un pudelītēm tos sadabūt. Taču pagaidām mēs varam tikai uzmanīgi noklausīties visas laika ziņas, tā mēs vismaz iegūsim kādu priekšstatu par notiekošo.

Viņi norunāja, ka pārmaiņus vienam vai otram jānoklausās laika ziņas, kā arī jāpieraksta visi rajoni, kurus ziņās piemin.

Un ziņu patiešām netrūka. Pēdējo ziņu dienas raidījumā dominēja laika ziņas. Pirmie orkāni Anglijas vēsturē bija atnesuši postu un nāvi lielā platībā no Penzensas līdz Vikai. Bija sapostīti augstsprieguma līniju aizsargrežģi un sagrauti piloni. Lankašīrā un Anglijas austrumos milzīgi apgabali atradās zem ūdens. Meteorologi nesolīja laika apstākļu uzlabošanos. Gaisa spiediens bija tik zems, kāds tas līdz šim dažreiz bija novērots tikai tropos.

Šīs ziņas Flemings un Doneja noklausījās kopīgi. Ne viens, ne otrs nejuta vajadzību pierakstīt šo zi-' ņojumu sīkumus vai arī pārrunāt tos. Un, kad pēkšņi no tuksneša atjoņoja traka auka, sagriežot gaisā smilšu vērpetes, un dauzīja vaļējās durvis un džink- stināja logu stiklus, tā nomāca viņus daudz smagāk un draudīgāk nekā tālā, saraustītā balss no Londonas. Lai gan vējš bija sauss un karsts, Doneja no- drebinājās.

Flemings pārslēdza uztvērēju uz īsajiem viļņiem, meklēdams vēl kādas ziņas. Ieskanējās un atkal pagaisa vārdi nesaprotamās valodās, mūzika, atkal nesaprotami vārdi, un beidzot viņš atrada meklēto — «Amerikas Balsi».

«Savienoto Valstu Laika birojs,» diktors stāstīja, «šodien brīdināja par jaunām vētrām, kas tuvojas Savienoto Valstu austrumu piekrastei. Šķiet, ka vētras būs tikpat spēcīgas kā tās, kas naktī brāzās pāri Rietumeiropai.

Amerikāņu zinātnieki domā, ka pašreizējās laika apstākļu izmaiņas var salīdzināt ar izmaiņām, kas notikušas ledus laikmeta sākumā …»

Flemings pasteidzās izslēgt uztvērēju. Doneja piecēlās.

— Ja jums ienāk prātā kāda ideja, es būšu laboratorijā, — viņa teica.

Nākamajās dienās viņi vairāk vai mazāk apzināti izvairījās viens no otra. Abi jutās gaužām nevarīgi nn ļoti apzinīgi noklausījās visus laika ziņojumus, atzīmējot apgabalus, kur plosījās vistrakākās vētras.

Visprecīzāko informāciju sniedza Boforta skalas skaitļi. Trešajā rītā, noklausījies ziņojumu par jauniem postījumiem Anglijā, Holandē, Francijā un Spānijā, Flemings ieradās Donejas laboratorijā. Doneja bija paveikusi pamatīgu darbu. Atbrīvojusi telpas vienu galu, viņa pie sienas bija piestiprinājusi lielu ziemeļu puslodes karti, kas bija nospraudīta krāsainām spraudītēm. No Gibraltāra līdz Or- kneju salām tās veidoja gandrīz nepārtrauktu joslu, taču visblīvāk sedza rajonu uz austrumiem no Heb- ridu salām.

—    Sveicināts, Džon! — Doneja uzsauca Flemin- gam. — Redziet, tagad jau diezgan skaidri parādās zināma likumsakarība. Un tas vēl nav viss!

Doneja pieveda viņu pie liela galda, kas atradās pie sienas un uz kura stāvēja sarindotas pāris duču mēģeņu.

—    Kaufmanim, protams, nebija laika pagādāt visus ūdens paraugus, kurus es pieprasīju, tomēr vakar vēlu vakarā saņēmu vēl desmit. Tie ir no dažādām vietām Anglijas piekrastes ūdeņos, patālu no krasta. Es viņam pieteicu, lai visus paraugus tūlīt uzvāra. Šī trakā baktērija iet bojā pie 100° Fārenheita, tāpēc uzvārītos paraugos baktēriju daudzums1 vairs nepalielinās.

Viņa ar pirkstu pieskārās kādai mēģenei.

—    Tajā ir visvairāk baktēriju, un šis paraugs nāk no Obenšīras piekrastes. Protams, tas gan ir tikai nejaušs pierādījums, tomēr, manuprāt, jāņem vērā. Es jau parūpējos, lai atved Andrē.

Flemings satrūkās.

—     Andrē taču ir slima, — viņš protestēja. — Viņa nevar mums palīdzēt.

—     Jā, Andrē ir slima un kļūst ar katru dienu slimāka, tāpēc mums jāaprunājas ar viņu pēc iespējas ātrāk. Džon, jūs taču zināt, ka neesmu cietsirdīga, tomēr Andrē ir mums jāpalīdz, ja vien tas iespējams. Un es ticu, ka viņa var mums palīdzēt.

Flemings nopūtās.

—    Noteicēja jau esat jūs, tomēr man tas nepatīk.

Kopēja iestūma laboratorijā slimnieku krēslu ar

Andrē. Satvēris viņas roku, Flemings izmocīja apsveikuma smaidu, lai gan tas nebija viegli — meitene bija ļoti novājējusi. Flemingu pārņēma šausmas, redzot, cik ļoti Andrē pārvērtusies kopš pēdējās reizes, kad viņam bija ļāvuši to apciemot.

Doneja izstāstīja Andrē, kas notiek, parādīja mēģenes, pievēršot meitenes uzmanību tam, ka paraugs ar vislielāko baktēriju koncentrāciju ir no Minča.

—    Kas ir Minčs? — Andrē jautāja.

—     Jūras šaurums pie Tornesas, kur sākusies visa šī jezga, — Doneja asi teica.

—     Tas nav iespējams, tas ir bezjēdzīgi, tam nav nekāda sakara ar skaitļotāju. — Satrauktā Andrē uzmanīgi skatījās gan uz Doneju, gan Flemingu. — Skaitļotājam paredzēta pavisam cita programma.

—     Nekādu citu programmu vispār vairs nebūs, ja šis mazais briesmonis mūs visus aprīs. Padomā, meitenīt, palauzi galvu!

—     Skaitļotājā nav nekādas informācijas par šo baktēriju, — Andrē pastāvēja pie sava.

Flemings pienāca tuvāk.

—    Varbūt tagad nav ari, — viņš domīgi sacīja.

—    Bet kaut kur kaut kādā veidā šis slāpekļa rijējs ir manīts. Esmu par to pārliecināts. Cik tālu jūs esat ar analīzēm, Madlēna?

Doneja, neko neatbildējusi, piegāja pie galda un paņēma kādus aktu vākus.

—          Lūk, visi rezultāti pierakstīti binārajā kodā. Vai tas jums ko dod?

Flemings paņēma aktu vākus, piegāja pie loga un, apsēdies uz palodzes, sāka pētīt skaitļus. Pēc brīža viņš nolika aktu vākus sāņus un teica:

—           Tie apstiprina manas aizdomas, atmiņu, nojautu vai kas arī tas būtu. Baktērija atgādina kaut ko jau pazīstamu.

—          Tad jūs pats esat to radījis, — Andrē pārtrauca viņu.

Flemings pārsteigts paskatījās apkārt.

—    Ko es pats esmu radījis?

—           Baktēriju. Toreiz Tornesā. Tāpēc arī tās nav šī skaitļotāja atmiņā. — Andrē apklusa un atlaidās krēslā, it kā mēģinātu sakopot spēkus. — Cik reižu jūs mēģinājāt iznīcināt Tornesas skaitļotāju?

—    Vairākas reizes.

—           Pēc vienas no šīm reizēm skaitļotājs nolēma atriebties ar šo baktēriju. — Andrē acis kļuva aukstas un naidīgas, viešot Flemingā izmisumu.

—    Skaitļotājs nodeva jūsu rīcībā varenu spēku, lai tas jums palīdzētu, bet jūs šo spēku pavērsāt pret cilvēci. Jūs neklausījāt mani, jūs neklausījāt arī nevienu citu un, nepieņemdams skaitļotāja palīdzību, nolēmāt iznīcībai visu cilvēci. Tagad jūs vairs nevarat neko glābt, baktērija jūs aprīs.

Andrē balsī skanēja cilvēkam sveša rezignācija. Flemings novērsās un devās uz durvīm, izmisis līdz sirds dziļumiem.

Pāris dienu pēc šīs sastapšanās Flemings centās izvairīties no cilvēkiem. «Intel» savus gūstekņus bija apgādājis ar pirmklasīgu bibliotēku, kā arī pasūtījis zinātniskos žurnālus no visām pasaules malām. Flemings lasīja, lasīja bez jēgas, nesistemātiski, viņa smadzenes tik tikko spēja uztvert izlasīto. Visi žurnāli bija jau novecojuši, jo, līdzko sākās vētras, tika pārtrauktas visas piegādes, kas nebija vitāli svarīgas, kaut gan dažas «Intel» transportlid- mašīnas vēl aizvien kursēja starp Azaranu un Eiropu.

Reiz, izdzirdis skaitļotāja dūkoņu, Flemings noprata, ka tur, droši vien pēc Gambulas rīkojuma, strādā Andrē. Viņš varēja gan iedomāties, ar ko pašreiz noņemas skaitļotājs — droši vien ar tādām pašām pārtvērējraķetēm, kādas savā laikā gatavoja Tornesā un kuras sagādāja skaitļotājam pirmo oficiālo triumfu. Flemingu pārņēma spokaina «arī es esmu visa līdzvaininieks» sajūta. Viņš mazliet pabrīnījās, kas gan pārvērtis formulās skaitļotāja izsniegtos vienādojumus, jo bez pareizas interpretācijas pat pieredzējušiem elektronikas inženieriem tie šķita tikai nesakarīga buldurēšana. Bet tad viņš atcerējās, ka vēl taču ir Abu Zeķi.

Flemingu nodarbināja domas par Abu Zeķi — nevis par pirmšķirīgu tehnoloģijas gadsimta zinātnieku, bet par cilvēku, kas apveltīts ar iedzimtu godīgumu un kārtības mīlestību, par cilvēku ar plašu redzesloku un vispusīgām interesēm.

Nonācis pie noteikta lēmuma, Flemings uzlēca no gultas, kurā bija atlaidies, un paķēra telefona klausuli. Gandrīz zaudētā cīņā arī viens vienīgs sabiedrotais ir vairāk nekā neviens.

Telefoniste viņam pateica, ka doktors Abu Zeķi atrodoties skaitļotāja ēkā. Flemings negribēja iet uz turieni, lai nebūtu jāredz lēni mirstošā Andrē, no kuras mašīna izsūca pēdējās spēku paliekas. Flemings tāpēc palūdza, lai viņu savieno ar Abu, daudz neraizēdamies par to, ka sarunu varbūt noklausīsies.

—    Hello, Abu. Šeit Flemings. Vai es nevarētu nedēļas nogalē apciemot jūsu ģimeni? Tikai tad gan laikam būs jāpacieš arī mana dresētā sarga sabiedrība …

—    Būšu pagodināts uzņemt jūs savās mājās, doktor Fleming. — Abu balss šķita piesardzīga. — Jums būs interesanti sastapties ar Azaranas vienkāršajiem ļaudīm. Manas mājas ir ļoti vienkāršas, taču jūs tajās sagaidīs ar prieku.

Viņi norunāja izbraukt sestdien ap pusdienas laiku, kad Abu atbrīvosies no darba līdz pirmdienas rītam. Lieki nekavēdams laiku, Flemings tūlīt piezvanīja uz Kaufmaņa kabinetu, lai pieprasītu atļauju apciemot Abu Zeķi. Vācieša paša nebija, bet sekretārs atzīmēja visu vajadzīgo. Vakarā caurlaidi atnesa Flemingam uz dzīvokli. Viņa lūgumā neviens nebija saskatījis nekā neparasta.

Abu Zeķi lepojās ar savu mazo itāliešu automašīnu. Viņa mājas atradās tikai kādas divdesmit piecas jūdzes no «Intel» ciemata, taču, kā viņš paskaidroja, līgumā esot paredzēts, ka viņam jādzīvo «Intel» ciematā.

—    Manai sievai gan tas diez kā nepatīk, bet, tā kā pie mums dzīvo arī viņas māte un ar mazuli arī jānoņemas, sestdiena pienāk atkal ātri vien.

Autoceļš beidzās, un sākās bruģēts ceļš, kas kādu gabalu tālāk pārvērtās vienkāršā lauku ceļā. Abu samazināja ātrumu. Sargs, sēdēdams papildu sēdeklī aizmugurē, šķendējās par grambaino ceļu, tomēr šķita gluži apmierināts, ka uz kādu brīdi izkļuvis no «Intel» ciemata.

Tālāk ceļš- aizvijās augšup pa nogāzi. Augsne kļuva aizvien akmeņaināka. Lai gan vējš laiku pa laikam uzvirpuļoja smilšu mākuļus, priekšā aizvien skaidrāk iezīmējās kalnu grēda, kas īstenībā gan bija tikai klinšaini pakalni.

Abu norādīja uz mājām ar plakaniem jumtiem, kuras, izvietotas taisnstūra veidā, atradās uz neliela plato stāvas klints pakājē.

—    Tas ir mans ciemats, — viņš teica, — vai, pareizāk, ciemats, kurā esmu uzcēlis savu māju. Cilvēki šeit dzīvojuši jau pirms jūsu Kristus dzimšanas. Paskatieties!

Flemings paraudzījās norādītajā virzienā. Klinšu sienā vēl bija redzamas milzīgu bareljefu atliekas — gan stilizēti dzīvnieki, gan bārdaini karavīri ciešā ierindā. Neviens no attēliem vairs nebija gluži nebojāts, tos visus šķērsoja dziļas plaisas klintī.

—    Bareljefi saglabājušies no seno persiešu laikiem, — Abu paskaidroja. — Pirms daudziem gadiem tos pētīja angļu arheologi, vēlāk arī amerikāņi. Viņus gan visvairāk interesēja templis, to jūs ieraudzīsiet tūlīt aiz nākamā pagrieziena.

No tempļa bija atlikušas tikai drupas un dažas kolonnas, kas slējās augšup no gruvešu kaudzes. Abu stāstīja, ka kolonnas esot romiešu celtas, bet nogāzē saglabājušās vairāku citu seno civilizāciju paliekas — gan asīriešu, gan persiešu. Atrastas arī dažas seno ēģiptiešu plāksnes.

—    Kā jūs zināt, Azarana bijusi pakļauta daudzām un dažādām impērijām un tikai tagad beidzot atguvusi neatkarību.

Abu nobrauca no ceļa uz kādas takas, kuru gan lielākoties laikam lietoja tikai ēzeļi. Pie nelielas mājiņas viņus sagaidīja Abu sieva — jauna, glīta, gandrīz vēl meitene. Lai gan viņa valkāja arābietes tērpu, seja nebija aizklāta.

Kad Abu iepazīstināja Flemingu ar sievu, viņa gan kautrīgi nolaida acis, tomēr sirsnīgi sasveicinājās nevainojamā angļu valodā.

—    Lemka mācījās Kairas universitātē kā viena no pirmajām studentēm meitenēm, kuras apmācīja pēc pulkveža Nasera jaunā plāna, — Abu lepni paskaidroja.

—    Jūs esat sakarsis, un laukā tik šausmīgs vējš,— Lemka teica Flemingam. — Nāciet, lūdzu, iekšā, tur būs vēsāk.

Paskatījusies uz automašīnu, Abu sieva ieraudzīja sargkareivi.

—   Kāpēc jums līdzi atbraucis kareivis? — Vina satvēra vīra roku. — Vai tu esi apcietināts?

—    Tas ir doktora Fleminga pavadonis, — Abu paskaidroja, taču tas Lemku pilnīgi nenomierināja.

—    Vai pilsētā ir nemieri? — viņa jautāja. — Pa radio ziņo tik maz — tikai, ka apvērsums beidzies un viss atkal mierīgi.

Jā, — Abu apstiprināja. — Stāvoklis pilsētā atkal gluži normāls. Lūdzu, pagādā mums ko dzeramu un tad padomā par pusdienām. Es jau draugu brīdināju, ka nezinu, kas būs pusdienās, un viņam atliek tikai cerēt uz laimīgu gadījumu.

Lemka aizgāja uz nelielo virtuvīti, kuras durvīm priekšā bija aizkari.

Flemings ērti ierīkojās uz zemas tahtas.

—    Abu, jūs man neticējāt, kad stāstīju par skaitļotāju, vai ne? Lūdzu, vismaz ticiet man tagad.

Lemka atgriezās ar vīna krūku un glāzēm, salēja vīnu glāzēs un vienu glāzi pasniedza Flemingam. Vīns nebija visai stiprs, toties salds un atspirdzinošs.

—    Būtībā viss ir samērā vienkārši, — Flemings turpināja, nelikdamies zinis, ka arī Lemka klausās.

—     «Intel» uzbūvēja skaitļojamo mašīnu un pieņēma jūs darbā. Kad jaunais Nīlsons aizbēga, skaitļotājs vairs nedarbojās, un tādēļ «Intel» aģenti nolaupīja mani kopā ar Andrē. «Intel» mērķis bija ar tehniku pārspēt visus konkurentus un ierīkot labi aizsargātu bāzi darbam ar skaitļotāju. To gribēja arī intelekts no Andromēdas, kura ierocis ir šis skaitļotājs. Taču Salimam ar to vien nepietika. Viņš bija gudrs un godkārīgs un gribēja iegūt absolūtu kontroli pār visu pasākumu. Andrē to zināja vai, pareizāk, uzzināja no skaitļotāja, kas varēja paredzēt arī šādu iespēju. Tāpēc Andrē nolēma visu varu nodot «Intel» rokās.

—    Bet jums par to nav nekādu pierādījumu, — Abu stūrgalvīgi pastāvēja pie sava.

Lemka paskatījās uz Flemingu, pēc tam uz savu vīru.

—    Abu, tev gan vajadzētu saprast, — viņa teica,

—    kad cilvēks runā taisnību, un palīdzēt viņam.

Abu nikni paskatījās uz sievu, taču viņa, acu nenolaizdama, izturēja vīra skatienu. Abu mulsi pasmaidīja un neveikli satvēra sievas roku.

—    Es pamēģināšu, — viņš klusi teica, tad pievērsās Flemingam. — Pirmdien es runāšu ar mad- muazeli Gambulu.

Flemings viņam pateicās, tomēr šaubījās, vai šai sarunai būs kāda nozīme.

—    Jauki, — viņš noteica. — Izdomāsim, ko īsti teikt, lai pamodinātu viņas sirdsapziņu, ja tikai Gambulai vispār tāda ir. Bet ar savām lietišķajām sarunām mēs nodarām pāri jūsu sievai. Galu galā ir taču atpūtas diena!

Nedaudzajās stundās, kuras viņi pavadīja kopā ārpus «Intel» ciemata saspīlētās atmosfēras, abu vīriešu draudzība kļuva ciešāka. Svētdienas rītā Abu aizveda Flemingu uz tempļa drupām, taču ilgi viņi tur nevarēja kavēties, jo vējš, kļuvis stiprāks nekā iepriekšējā dienā, rāva sev līdzi no stāvajām klintīm aiz tempļa veselu akmeņu krusu. Flemings izskaidroja Abu savu un Donejas teoriju par klimata maiņas iemesliem. To Abu varēja saprast, jo arī bija redzējis dažus skaitļotāja aprēķinus par jauno baktēriju jūras ūdenī.

Pēc brīvdienām tikko atgriezies ciematā, Abu lūdza sarunu ar Gambulu.

Viņa apsveica Abu ļoti priecīgā garastāvoklī.

—    Doktor Zeķi, — viņa teica, — jūs esat pats pirmais, kas uzzināt, ka mēs izmēģinājām pārtvē- rējraķetes prototipu. Tas ir lielisks sasniegums. Tagad mēs šai jomā esam tikpat tālu kā Anglija. — Gambula nogaidoši smaidīja. — Varbūt arī jums ir kādas labas ziņas?

—    Jā, madmuazele, tomēr vispirms lūdzu jūsu atļauju runāt par kādu citu tematu.

Vienā mirklī Gambulas laipnību nomainīja aizdomas.

—    Ko jums vajag?

—   Es runāju doktora Fleminga uzdevumā. Viņš ir pārliecināts, ka klimatisko apstākļu izmaiņā

Eiropā, Amerikā un arī šeit pie mums kaut kādā veidā ir iejaukts skaitļotājs un intelekts no Andromēdas ar savu vēstījumu.

Abu apklusa, Gambulas naidīgā izskata iebiedēts.

—           Doktors Flemings lūdz, lai jūs atļaujat profesorei Donejai sazināties ar Starptautisko meteoroloģisko biroju.

—           Nē! — Viņa kā saniknots vīrietis uzsita ar dūri pa galdu. — Viss, ko viņš stāsta, ir blēņas.

—    Taču, ja vēstījums …

—           Es zinu, ko grib mašīna. Mums sniegtie norādījumi ir nepārprotami, mēs zinām, kas mums jādara. Meteoroloģiskajiem apstākļiem nav nekāda sakara ar uzdevumu, ko mums pavēstīja mašīna.

Abu mainīja taktiku.

—    Ja jūs uzklausītu Flemingu… — viņš iesāka.

Gambula savu atbildi izkliedza gandrīz vai

kliegšus:

—           Flemings mani neinteresē, un neinteresē arī nekas, ko viņš varētu pateikt. Sapratāt?

Abu atmuguriski virzījās uz durvju pusi.

—           Pateicos jums, madmuazele, — viņš nomurmināja.

Tikko durvis aiz Abu Zeķi aizvērās, Gambula noliecās pār iekšējo sakaru mikrofonu, kura sarkanā poga jau bija nospiesta.

—          Heir Kaufmani, — viņa mierīgi jautāja, — vai jūs dzirdējāt, ko stāstīja Abu Zeķi? Lieliski. No šī brīža lieciet viņu novērot.

9

Osborns pa vagona logu skatījās uz Dienvidlon- donu, kas, neveikli izpletusies, gulēja viņa priekšā. Osborna kreisā roka vēl aizvien bija pakārta kaklā, lai pārāk nenoslogotu krūšu muskuli, kuram cauri bija gājusi Kaufmaņa diendera raidītā lode. Brūce sadzija diezgan ātri, jo ievainojums nebija nekāds smagais.

Ja viņa izglābšanos varēja saukt par brīnumu, tad to pašu varēja teikt arī par Londonu. Postījumi, kurus bija nodarījusi pagājušās nakts vētra, nebija lik smagi, kā Osborns bija baidījies. Vismaz tā likās, raugoties pa lēni braucošā vagona logu. Varēja redzēt groteski saliektas televīzijas antenas, daudzos jumtos rēgojās lieli caurumi tais vietās, kur agrāk bija atradušies skursteņi. Pārpildītajā vilcienā Osborns stāvēja kājās, cieši piespiests pie paša loga. Brauciens no Prpingtonas, kur viņš dzīvoja, ilga jau vairāk nekā divas stundas. Nevarēja pat šķendēties par vilciena aizkavēšanos, jo tāds vilciens sarakstā vispār nebija paredzēts. Tā kā augstsprieguma līnijas bija izpostītas, no piekrastes uz Londonu brauca tikai dīzelvilcieni. Vilciens lēni vilkās uz priekšu, bieži apstādamies, kad dzelzceļnieki to apturēja, signalizējot ar roku mājieniem.

Būdams piesardzīgs cilvēks, Osborns jau laikus izbrauca no mājas, labi zinādams, ka pēc tādas nakts kā pagājusī brauciens nebūs nekāds vieglais, tomēr tagad viņš sāka bažīties, vai paspēs laikā ierasties uz apspriedi ministrijā. Tās sākums bija paredzēts 10.30, un visi pārējie apspriedes dalībnieki, kas dzīvoja turpat Vaitholas apkārtnē, droši vien ieradīsies laikā.

Upes dienvidu krastā vilciens kavējās minūtes desmit. Betersijas spēkstacija izskatījās tikpat liela un varena kā vienmēr. No tās skursteņa, kā parasti, cēlās dūmi, kurus vēl aizvien trauksmainais vējš tūdaļ trieca atpakaļ zemē. Osborns gandrīz nepamanīja, kad viņi atkal sāka braukt. Šeit jau darbojās elektriskā signalizācijas sistēma, un vilciens bez kavēkļiem aizdrāzās pāri pārmijām un vienmērīgi ieslīdēja Čeringkrosas stacijā. Steidzīgi uzšņāpti uzraksti brīdināja, ka no jumta var gāzties sadauzītie stikli, taču steidzīgo sezonas braucēju straume nepievērsa tiem uzmanību un traucās uz izejām.

Laukā, Strendā, dzīve šķita ritam puslīdz normāli. Vētra bija nogāzusi kādu sludinājumu dēli, bet parastā pilsētas satiksme, kaut arī lēnām, tomēr darbojās. Pilsētas saimnieki acīmredzot bija piesardzīgi, jo Trafalgārskvēra centrs bija norobežots ar virvi, tomēr Nelsons no savas kolonnas vēl aizvien raudzījās pāri Londonai.

Osborns iegriezās Vaitholā. Pāris vietās ar dēļiem bija aizsisti izdauzītie logi, citu postījumu nemanīja. Bigbens stāvēja neskarts, un tā pulkstenis rādīja 10.21. Osborns pielika soli. Viņš redzēja, ka paspēs vēl ierasties laikā.

Ministrs atradās jau savā kabinetā. Pavirši sasveicinājies ar Osbornu, viņš turpināja lasīt kādu dokumentu un, acu nepaceldams, tikai noteica:

—    Nīlsons paziņoja, ka ieradīsies laikā.

Nīlsons' ienāca pēc pāris minūtēm. Amerikānis

izskatījās novecojis, dēla nāve bija viņam smags trieciens.

Ministrs bez lieka ievada atklāja apspriedi:

—    Mums nav iemesla un nav arī laika noņemties ar formalitātēm. Profesoram Nīlsonam nepieciešama jūsu palīdzība, Osborn. Nodibināta starptautiska komisija viņa vadībā, un mums nepieciešams cilvēks, kas spētu vadīt sekretariātu.

—    Un būtu labi, ja tas būtu jūs, — Nīlsons teica nedabīgi aizsmakušā un skaļā balsī.

Osborns pajautāja Nīlsonam:

—    Jums arī grūti elpot?

Nīlsons pamāja.

—    Tā ir gandrīz visur, tomēr visļaunāk kalnos.

—    Skotijas kalnu rajonu iedzīvotāju evakuācija jau sākusies, — ministrs sacīja. — Tā gan vēl nav oficiāli izziņota, tomēr ietilpst vispārējā plānā. Lai gan tagad vairs nav lielas nozīmes, kādā augstumā virs jūras līmeņa atrodies, — gaiss visur kļūst pārāk retināts.

Nīlsons piecēlās un piegāja pie galda, uz kura bija izklāta krāsainām spraudītēm izraibināta meteoroloģiskā karte.

—    No Alpiem un Pirenejiem evakuēti jau visi iedzīvotāji. Panāciet, lūdzu, šurp, es parādīšu, ko esam paspējuši noskaidrot.

Ministrs un Osborns nostājās pie kartes blakus Nīlsonam.

—    Šeit visur strauji krītas atmosfēras spiediens, — Nīlsons plašā lokā parādīja apgabalus no Šetlandes salām līdz Bretaņai, — kā arī visur citur, kur pārbaudi izdarīja mūsu pētniecības, kā arī flotes kuģi. Viszemākais gaisa spiediens ir virs Atlantijas okeāna ziemeļdaļas un Vidusjūras. Indijas okeānā un Klusajā okeānā apstākļi vēl nav tik ļauni, taču gaisa spiediens arī tur vairs nav normāls. Dabīgi, ka virs sauszemes esošās gaisa masas strauji pārvietojas, lai izlīdzinātu spiedienu, un tā arī rodas vētras un retinātā gaisa zonas.

—    Un kas īsti būtu jādara man? — Osborns jautāja.

—    Vispirms, ka jus jutāties? — ministrs viņu partrauca. — Vai ievainojums vairs nesagādā grūtības?

—    Ar mani viss kārtībā.

—    Tad ir labi, — Nīlsons teica. — Jūs pats saprotat, ka pagaidām visi dati, kurus man izdevies savākt, ir nejauši un pārāk neskaidri. Visas ziņas, kuras mēs varam iegūt, rūpīgi jāsalīdzina un racionāli jāapkopo. Viss šis darbs jānoorganizē. Jāsavāc un jāizpēta visi meteoroloģiskie ziņojumi par pagājušo mēnesi vai, vēl labāk, par pēdējām sešām nedēļām. Šķiet, ka jūsu Aviācijas ministrijai jau ir apstrādāti dati. Nav nekādu šaubu, ka nenormāli zemais gaisa spiediens vispirms radies vienā vietā.

Ministrs atgriezās pie kartes.

—    Man šķiet, Osborn, ka jūs pats varat iedomāties, kur tas noticis. Protams, ka šeit.

Ministrs ar pirkstu norādīja kartē vietu, kur daudzas līnijas savijās blīvā spirālē. No viņa pirkstgala uz rietumiem jūrā ar punktētu līniju bija atzīmēta aizliegtā zona — Tornesas raķešu izmēģinājumu poligons. Osbornu tas nemaz nepārsteidza. Visā šai notikumu gaitā viņš nojauta kaut kādu fatālu neno- vēršamību.

Spēcīga vēja brāzma atsitās pret ministrijas ēku. Moderno logu metāla rāmji izturēja vēja brāzmu neiedžinkstēdamies. Vējš, tikpat pēkšņi kā uzradies, atkal pazuda. Kaut kur uz ielas šķindēja stikli.

—    Tagad galvenais ir ātra rīcība, — ministrs teica.

Visu atlikušo dienas daļu Osborns un Nīlsons noņēmās ar darba organizāciju. Daudz laika prasīja sakaru nodibināšana un darbinieku instruēšana.

I lika ziņas bija paredzēts saņemt no Breknelas meteoroloģiskā biroja. Ar to bija jānodibina radiosakari, jo uz citiem sazināšanās līdzekļiem vairs nevarēja paļauties.

Nakts vēl nebija pienākusi, kad sākās jauna vētra. Pēc visām pazīmēm varēja spriest, ka tā būs daudz ļaunāka nekā iepriekšējā naktī. Osborns vairs pat necerēja šonakt nokļūt mājās.

Nīlsons devās uz savu viesnīcu pusdienās, un Osborns palika viens. Šo laiku viņš izlietoja, lai mazliet .itjēgtos un pārdomātu. Tas, ka visas nācijas, gan lielās, gan mazās, centās sadarboties, iedrosmināja un uzmundrināja. Garajā valstu sarakstā, kuras bija gatavas sniegt savu ieguldījumu glābšanas operācijās, tikai viena pati sīka vietiņa palika tukša. Tā bija Azarana. Un Osbornam šķita dīvaini, ka, lai gan pasaulei draudēja baismīga stihiska nelaime, Azarana tik konsekventi izolējās no visas pārējās pasaules un tik stingri slēpa savu iekšpolitiku.

Viņš paņēma tālruņa klausuli un lūdza savienojumu ar Ārlietu ministrijas Vidējo Austrumu nodaļas dežurējošo sakaru virsnieku. Savienojumu viņš dabūja nekavējoties, taču dzirdēt nevarēja gandrīz neko. Vētra bija izvēlējusies tieši šo brīdi, lai sāktu trakot no jauna. Osbornam bija jākliedz, un viņam no piepūles aizrāvās elpa.

Ar tādu pašu piepūli viņam atbildēja:

— Mēs pamēģināsim, ser, taču stāvoklis ir ļoti grūts. Telegrāfs un telefons vairs nedarbojas, arī uz radio vairs lāgā nevar paļauties. Varēsim būt laimīgi, ja šodien izdosies nosūtīt kādu ziņojumu. Kā jūs pats zināt, ser, nesen tur bija kaut kādas jukas, un tagad Azarana ir pilnīgi noslēgusies no ārpasauIes. — Milzīgs blīkšķis pārtrauca sarunu. — Mums tikko izgāza logus, — pēc brīža atkal atskanēja virsnieka balss. — Ak dievs, kāda nakts!

Bija jau pēcpusdiena, kad Flemings piecēlās no gultas un aizgāja dušā nomazgāties. Pašam nemanot, viņu bija pārņēmusi pilnīga letarģija. Viņš varēja stundām ilgi gulšņāt, neko nedarīdams, brīžiem pat nedomādams. īstenībā viņš nekad nebija ticējis, ka Abu izdosies pierunāt Gambulu sastapties ar viņu. Flemings pat īsti nezināja, ko varētu pateikt Gam- bulai, ja arī rastos tāda izdevība.

Dušā kaut cik atsvaidzinājis savu ķermeni, lai arī garīgi tikpat nomākts, viņš devās uz skaitļotāja ēku. Andrē bija nosēdināta pie vadības pults, tuvumā grozījās arī Kaufmanis. Andrē izskatījās bezcerīgi slima. Flemings kādu brīdi pakavējās pie skaitļotāja, taču Andrē nelikās par viņu ne zinis, un viņš devās pa gaiteni tālāk.

Izvades iekārta pašlaik darbojās, un Abu pētīja izsniegtos skaitļus.

—    Es neko nevarēju izdarīt, — arābs klusi murmināja, nepaceļot galvu. — Mani pašlaik novēro. Flemings pieliecās tuvāk, it kā lai ieskatītos skaitļos.

—    Manuprāt, vienīgais, ko varam darīt, ir — brīdināt cilvēkus.

Abu noplēsa tikko pabeigto lentu un piecēlās.

—   Aizbrauciet šovakar uz manām mājām, — viņš čukstēja. — Mēģiniet kaut kā aizlavīties garām sargiem. Es pats nevaru tikt. Mani visu laiku uzrauga. Lemka jums visu paskaidros.

Pirms Flemings paspēja vēl kaut ko pajautāt, Abu titri aizsteidzās uz kartotēkas telpu. Flemings domīgi noraudzījās viņam pakaļ.

No gaiteņa viņa gala nāca Doneja.

—          Redzēju, ka jūs abi ar Abu pārrunājāt kādu noslēpumu un negribēju traucēt. Par ko tad jūs i unājāt?

—          Lāgā nezinu, — Flemings atzinās. — Varbūt Itis ir lamatas. Abu šorīt runāja ar Gambulu. Var būt arī, ka tā ir tikai neprātīga ideja. Bet lai nu kā, cīņu mēs tomēr varam turpināt. Vai jums ir kādi jaunumi?

—    Tagad es zinu, kas ir šis mazais briesmonis.

—    Nu, kas tad?

—          Mākslīgi sintezēta baktērija. Ja izdotos noskaidrot, kā tā darbojas, mēs varētu uzzināt, pret ko īsti jā cīnās.

—    Vai Andrē varētu? …

Doneja drūmi pasmaidīja.

—           Es runāju ar viņu, taču Andrē saka, ka skaitļotājs nevarot palīdzēt. Tam neesot nekādas informācijas par šo baktēriju.

Abi pagājās uz durvju pusi, tālāk no sargiem.

—          Es esmu gatavs ķerties pie jebkura salmiņa, — Flemings teica, — tāpēc došos mūsu drauga Abu izliktajās lamatās, kas tomēr varbūt nemaz nav lamatas.

Doneja pieķērās Flemingam pie rokas. .

—          Esiet uzmanīgs, Džon, — viņa lūdza. — Ja ar jums notiktu kas nelabs …

Es vienmēr atgriežos, jo nezāle jau neiznīkst,— Flemings atteica, zobgalīgi iesmiedamies.

Izkļūt nemanītam no zinātnieku ciemata nebija viegli. Flemings nogaidīja tumsu, pie tam viņš nebija īsti drošs, vai atradīs vietu, kur Abu teicās novietojis savu automašīnu. Taču viņam palīdzēja sliktais laiks. Vējš, kas augu dienu bija uzbrāzmojis tikai joņiem, tagad pārvērtās pamatīgā vētrā. Sargi, vairoties no vētras triektajām smiltīm, bija paslēpušies kur kurais, gan pie kolonnām, gan ēku sienām.

Nespīdēja pat mēness, taču, kamēr Flemings no ciemata centra aizkūlās līdz sadzīves pakalpojumu sektoram, viņa acis kaut cik aprada ar tumsu. Abu mašīna bija novietota kopā ar dažām citām mašīnām, arī aizdedzes atslēga atradās savā vietā. Flemings brauca lēnītēm, lai mašīnas troksnis nepievērstu kāda sarga uzmanību.

Pareizo ceļu atrast nebija viegli. Flemings nožēloja, ka pagājušo reizi, braucot kopā ar Abu, nebija uzmanīgāk vērojis ceļa zīmes. Pāris reižu sevišķi spēcīgu vētras brāzmu laikā, kad visu aizsedza smilšu vērpetes, automobilis noslīdēja no ceļa, taču Abu itāliešu mašīna ar motoru aizmugurē bija ideāli piemērota šādai apkārtnei. Abu mājas Flemings sasniedza pēc pāris stundām.

Kad viņš pieklauvēja, durvis pavērās tikai šaurā spraudziņā. Pazinusi Flemingu, Lemka aicināja viņu iekšā.

Istabas kaktā sēdēja veca sieviete arābietes apģērbā. Viņa aizsedza sejas lejasdaļu, taču viņas acis raudzījās draudzīgi. Klēpī viņa auklēja bērnu.

Flemings paskatījās uz mazuli.

—    Jūsu dēls? — viņš pajautāja Lemkai.

—   Jā, tas ir Jens, — viņa lepni atbildēja. — Jaunais doktors Nīlsons bija viņa krusttēvs. Vai jums ari ir bērni?

—    Nav gan.

Flemings jutās gluži apmulsis šīs jaunās, atklātās sievietes sabiedrībā.

—          Vai vēlaties kafiju? — Lemka pajautāja. Pēc lam viņa arābiski pateica kaut ko mātei. Vecā sieviete ielika bērnu šūpulī un izgāja virtuvē.

—          Kas tad īsti ir noticis? — Flemings jautāja, kad viņi abi ar Lemku bija apsēdušies. Lemka sēdēja blakus šūpulim un lēni šūpoja to. — Abu nevarēja man neko pastāstīt.

—          Es pamudināju Abu ataicināt jūs šurp, — Lemka mierīgi teica. — Redzat, mans brālēns strādā par «Intel» transportlidmašīnas radistu. Viņš drīz atkal lidos uz Eiropu.

—    Vai tad lidojumi uz Eiropu vēl turpinās?

Lemka piekrītoši pamāja ar galvu.

—           Grūti esot, taču viņi vēl lido. Vai būtu kāds labums, ja jūs varētu sazināties ar angļu zinātniekiem? Mans brālēns gan nedrīkst ņemt līdzi nekādus sūtījumus. Pirms izlidošanas visa apkalpe tiek pārmeklēta. Tomēr viņš apsolīja pamēģināt.

Flemings kļuva domīgs. Tas viss ļoti atgādināja lamatas.

—    Bet kāpēc viņš grib to darīt? — viņš jautāja.

Lemkas māte ienesa divas tases kafijas, pēc tam

klusītēm aizgāja uz vistālāko kaktu un notupās uz grīdas. Lemka paskatījās uz māti, tad uz dēlu.

—          Viņš to darīs manis dēļ, savas ģimenes dēļ, mūsu mazā Jena dēļ.

Tas bija ļoti vienkārši un ļoti cilvēciski. Tīri cilvēciska vērtība vēl pamirdzēja murgu pilnajā pasaulē. Flemings ticēja viņai.

—          Tas ir lieliski, ka jūsu brālēns dodas uz Londonu. Ko viņš varētu paņemt līdzi? Varbūt vēstuli?

Lemka pamāja ar galvu.

— Jūs, protams, zināt, ka tas ir bīstami. Par tādiem nodarījumiem cilvēkus sloga cietumos. Pat nošauj.

—   Pateicos. — Aizkustinātais Flemings vairāk neko nespēja pateikt. — Es pajautāšu profesorei Donejai, kas būtu jāpaziņo šai vēstulē.

Flemings piecēlās, lai dotos projām, Lemka pienāca viņam tuvāk.

—    Kas gan notiks ar mums visiem? — viņa čukstēja.

Flemings atvilka mazā lodziņa aizkaru. Gaiss bija skaidrs, jo no smilšu virpuļiem šeit pasargāja kraujā klints; melnajā debesu velvē kā mirdzošas dzirkste- lītes sprēgāja miljoniem zvaigžņu.

—    Ir divas iespējas, — Flemings it kā pats pie sevis noteica. — Pirmkārt, intelekts no Andromēdas, kas noraidīja skaitļotāja programmu, vēlas nodibināt kontaktu vienalga ar kādu dzīvības formu vienalga kurā galaktikā. Atradis dzīvas būtnes, šis intelekts tās nomāc. Un tas droši vien nenotiek pirmo reizi, varbūt šos mēģinājumus izdara jau vairākus miljonus gadu dažādās pasaulēs — iespējams, ar panākumiem—, un tagad viņi savu varu izmēģināja šeit, pie mums, ar Andrē palīdzību, radot iespaidu, ka darbojas it kā mūsu labā. Tā ir viena iespēja.

—    Un otra?

—    Ja viņi kaut kur sastop intelektu, kas naidīgs viņiem, tad iznīcina to vai arī aizstāj ar ko citu. Viss, kas tagad notiek, notiek tikai tāpēc, ka cīnījos pret viņiem. — Fleminga balss aizķērās. — Tāpēc jūs, Lemka, varat teikt, ka es esmu pazudinājis visu cilvēci.

—    Vēl ne, — Lemka čukstēja.

—    Nē, — viņš piekrita, — pagaidām vēl ne gluži. Vēl ir iespēja, ka profesore Doneja varēs iedot kaut ko līdzi jūsu brālēnam.

Bija agrs rīts, kad Flemings atgriezās «Intel» ciematā. Viņš gluži atklāti iebrauca pa spuldžu gaismas aplietajiem galvenajiem vārtiem, jautri pamādams sargam.

Sargs atņirdza pretī. Bija skaidrs, ka sargi instruēti eiropiešus nelaist tikai laukā, nevis aizkavēt viņu atgriešanos.

Flemings pagaidīja darba dienas sākumu un tikai tad aizgāja pie Donejas. Lai ko arī viņi rakstītu vēstulē, ziņojumam bija jābūt koncentrētam un lietišķam. No Londonas zinātniekiem vajadzēja ne tikai lūgt palīdzību, bet arī nosūtīt viņiem visas iegūtās ziņas.

Abu Zeķi bija jau priekšā. Ieraudzījis ienākam Flemingu, viņš atviegloti nopūtās, tomēr neko neteica.

Doneja bija noliekusies pār lielu tvertni, kas atradās zem zemā, garā loga. Tvertni cieši noslēdza stikla vāks. Caur to gāja vairākas caurules un vadi. Tie bija pievienoti mērinstrumentiem, no kuriem vienu — barogrāfu — Flemings pazina. Tvertnes dibenā bija divas trīs collas biezs tumša šķidruma slānis.

Doneja nevērīgi sasveicinājās ar Flemingu.

—    Mums nelaimējās ar Andrē, — viņa stāstīja, lasīdama mērinstrumentu atzīmes. — Viņa mēģināja mums palīdzēt, taču šķiet, ka viņai pietrūkst vēlēšanās. Tomēr dažus vajadzīgos datus es dabūju no Abu.

—    Atklājāt ko jaunu? — Flemings jautāja.

—    Neko daudz. Tomēr tagad es zinu, ko baktērija dara.

Doneja paņēma mēģeni, kas bija nostiprināta vertikāli virs kādas traukam pievienotas caurules gala.

—           Baktērija absorbē slāpekli. Gaisā tieši virs ūdens jūs neatradīsiet vairāk kā trīs procentus slāpekļa. Bez tam vēl tā uzsūc arī nedaudz skābekļa. Paskatieties pats!

Viņa atvēra kādu aktu skapi un izņēma nekārtīgu papīru kaudzi.

—           Uzmetiet acis šīm formulām, Džon. Vai jūs jau kādreiz neesat redzējis ko līdzīgu?

Flemings klusēdams pārbaudīja formulas.

—           Es jau teicu, ka tās šķiet pazīstamas. Un arī tagad domāju tāpat. — Viņš atdeva papīrus Donejai.

—    Tā ir vēl viena sintēze, — Doneja nomurmināja.

Flemings uztraucās ne pa jokam.

—           Vai tad sākas jaunas nepatikšanas? — viņš iesaucās. s.

—           Nē, nē, — Doneja viņu nomierināja. — Lai iegūtu šo sintēzi, bija jānostaigā garš ceļš atpakaļ. Vakar vakarā es pamanīju kaut ko pazīstamu. To mēs saņēmām no Tornesas skaitļotāja vairāk nekā pirms gada, kad es sāku DNS sintezēšanu.

—           Vai šī baktērija ietilpst programmā, pēc kuras mēs konstruējām meiteni? — Flemings klusi vaicāja.

—           Nē. To mašīna izsniedza atsevišķi. — Doneja par to bija stingri pārliecināta. — Un es uz tās pamata izdarīju kādu eksperimentu: toreiz tas bija jādara, jo tad mēs vēl taustījāmies kā pa tumsu.

Doneja piegāja pie tvertnes un izmisusi noraudzījās uz neskaidro, tumšo šķidrumu tās dibenā.

—    Patiesību sakot, es izgatavoju dažas baktērijas.

—    Un kas ar tām notika?

Doneja atbildēja ar acīm redzamu piespiešanos:

—          Baktērijas šķita gluži nekaitīgas un bezjēdzīgas. Kārtējā neveiksme. Kādu nedēļu es tās turēju tāpat kā pārējās kultūras. Baktērijas ne nobeidzās, ne ari attīstījās tālāk. Tās tikai vairojās. Un tad es izskaloju un sterilizēju mēģenes.

Flemings satraukts iesaucās:

—    Vai tad jūs nesaprotat…

—    Protams, ka saprotu, — Doneja asi sacīja.

- Baktērijas nokļuva izlietnē, no tās novadcaurulē,

pēc tam kanalizācijas vadā un beidzot — jūrā.

—          Un tieši to jau arī gribēja tā nolādētā mašīna! Bet tur taču nevarēja būt daudz baktēriju. Labi ja kāda unce, tā taču tās nevarēja izplatīties tik plašos apmēros.

—           Nav nekā neiespējama, — Doneja teica. — Es mēģināju atcerēties precīzu datumu, kad pārtraucu šos mēģinājumus. Kaut gan tam ir tikai tīri akadēmiska nozīme, tomēr esmu pārliecināta, ka tas notika vismaz pirms kāda gada. Ar šo hermētiski noslēgto tvertni es varēju aprēķināt vairošanās ātrumu. Tas ir fantastisks. Ar to nevar salīdzināt nevienas līdz šim zināmās baktērijas, ne arī vīrusa vairošanās ātrumu. Un tagad tās pieaug aizvien ātrāk.

—    Un cik ilgi tā var turpināties, lai…

Doneja paskatījās uz Flemingu.

—          Iespējams, ka vēl kādu gadu. Varbūt arī ma- zāk. Viss jūras ūdens tad būs maksimāli piesātināts.

Flemings pētīja mērierīci, kas ik stundu atzīmēja slāpekļa saturu tvertnes atmosfērā.

—          Un šī baktērija nedara neko citu kā tikai  absorbē slāpekli un mazliet skābekļa? — viņš jautāja.

—          Manuprāt, ne. Normālos apstākļos jūra absorbē slāpekli ļoti ļoti lēni. Planktons, un tā joprojām. Katra mākslīgā mēslojuma ražošanas rūpnīca vienā nedēļā saista tikpat daudz slāpekļa, cik jūra vienā gadā. Tam arī nebija nekādas nozīmes. Slāpekļa bija daudz. Bet šī baktērija pavisam viegli var absorbēt visu slāpekli, kas atrodas Zemes atmosfērā. Tieši tas patlaban jau notiek. Tāpēc arī pazeminās gaisa spiediens. Beidzot mums vairs nemaz nebūs slāpekļa, tātad nebūs arī vairs nekādu augu. Ja gaisa spiediens būs nokritis pietiekami zemu, mēs vairs nespēsim ieelpot arī skābekli, un tad uz zemes nebūs vairs dzīvnieku.

—    Ja tikai… — Flemings iesāka.

—    Nav vairs nekāda «ja tikai».

Flemings paskatījās uz Abu Zeķi, kas, nostājies sāņus, mierīgi' nogaidīja sarunas beigas.

—    Madlēna, — Flemings teica, — ar Abu palīdzību mēs varētu nosūtīt uz Londonu vēstuli.

Par šo priekšlikumu Doneja neizrādīja nekādu lielu interesi.

—    Ko gan mēs varam viņiem paziņot?

—    Mēs varam izskaidrot, kas tā par baktēriju.

—    No tā nebūs nekāda labuma. — Doneja paraustīja plecus. — Bet, ja jau jūs tā vēlaties, sūtīsim arī to vēstuli. Tas gan būs tikai skaists žests, pie tam vēl ar nokavēšanos.

Viņa atkal noliecās pār tvertni, vērodama šķidrumu.

—    Andrē bija taisnība, — Doneja murmināja. — Skaitļotājs radīja dzīvību, tikai šoreiz šī dzīvība būs mūsu nāve. Baktērija būs mūsu gals.

—    Lai kā arī būtu, mēs tomēr aizrakstīsim uz Londonu, — Flemings uzstāja. — Lemkas brālēns ir gatavs riskēt. Rakstiet īsi, bet centieties pateikt visu, ko zināt.

Fleminga uzstājība mazliet uzmundrināja ari Do- neju.

—    Nu labi, Džon, — viņa piekrita.

Abu pasmaidīja.

—    Es pagaidīšu, kamēr jūs uzrakstīsiet vēstuli, — viņš teica Donejai. — Pēc tam aiziešu uz pilsētu pusdienās kā katru dienu. Lemkas brālēns pusdieno tai pašā kafejnīcā. .

Flemings devās uz durvīm.

—    Labu veiksmi jums abiem, — viņš, izlikdamies mundrs, novēlēja. — Varbūt sastapsimies visi trīs šeit atkal vakarā?

Flemings izgāja laukā karstajā vējā un devās uz savu dzīvokli. Viņš jutās laimīgs, beidzot būdams viens. Nebija viegli visu laiku tēlot optimistu. Bez tam vajadzēja arī visu pārdomāt. Domāšana viņam vislabāk vedās divatā ar skotu viskija pudeli.

Flemings aizsūtīja kalpotāju pēc jaunas pudeles. Pēc piecām minūtēm zēns bija atpakaļ. «Intel» neskopojās ar komfortu un labprāt apgādāja savus gūstekņus arī ar apreibināšanās līdzekļiem — gan intelektuāliem, gan alkoholiskiem. Pusdienas Flemings šodien izlaida, tādēļ, atgriežoties laboratorijā, bija viegli iereibis. Vējš vēl aizvien trakoja tikpat mežonīgi, un bija jau pilnīga tumsa. Nebija manīts pat parastais īsais mijkrēslis. Abu un Doneja jau bija laboratorijā.

— Es sastapu brālēnu. Viņš vēstuli paņēma, — Abu stāstīja Flemingam. — Es, protams, droši nezinu, kā viņam veicies lidostā, taču jādomā, ka viss kārtībā, jo transpprtlidmašīna esot startējusi pēc grafika — tieši pirms stundas.

Flemings pateicās viņam.

—    Varbūt vēstule nemaz nenokļūs līdz adresātam, varbūt vēstules saņēmēji to ignorēs. Un pat tad, ja vēstule nonāks īstajās rokās un to izstudēs, un tai ticēs, mums nav ne jausmas, ko viņi varētu uzsākt. Tātad mums vēl aizvien jāpaļaujas tikai pašiem uz saviem spēkiem. Un tas nozīmē, ka mums nepieciešama Andrē palīdzība. Abu, lūdzu, aizejiet uz lazareti un lieciet kopējai atvest Andrē.

—    Tagad? — Abu šaubījās.

—    Tagad, — Flemings atkārtoja. — Kaufmanis viņu piespiež strādāt vienmēr, kad vien viņa nepieciešama darbam ar skaitļotāju. Nabaga kopējai neatliek nekas cits kā paklausīt.

—    Ko jūs esat nodomājis darīt ar Andrē?'—Doneja vaicāja acīm redzami neapmierināta.

—    Padarīt viņu par mūsu sabiedroto.

—    Andrē nebūs ar mieru. Bez tam viņa ir pārāk vārga.

—    Viņai tomēr būs jāmēģina strādāt. Andrē vienīgā spēj mums palīdzēt. Ja Toinesas skaitļotājs radīja šo baktēriju, tad jābūt arī iespējai radīt an- tibaktēriju. Es neesmu speciālists jūsu nozarē, Mad- lēna, bet vai tāds nav bioloģijas pamatnoteikums?

—    Varbūt jūs jau zināt kādu baktēriju, kas spētu tikpat ātri izdalīt slāpekli, kā šī to aprij?

—    Skaitļotājam tas jāzina. — Flemings centās laist gar ausīm Donejas sarkasmu. — Es saprotu, ka tas nav tas pats skaitļotājs, taču tas spēj rekonstruēt oriģinālās baktērijas formulu, vismaz mēs abi kopā ar Andrē piespiedām skaitļotāju šo formulu izstrādāt. Tagad mums jādara tas pats, lai iegūtu pretindi.

Iekams Doneja paspēja atbildēt, atgriezās Abu. Viņš pieturēja durvis, kamēr kopēja iestūma slimnieku krēslu ar Andrē. Flemings jau bija pieradis redzēt meiteni katru reizi mazliet nevarīgāku, mazliet vairāk līdzīgu spokam, taču nekādi nevarēja pierast pie ļaunā skatiena, kad Andrē ar aizvainojumā kvēlbjošām acīm lūkojās uz viņu.

—          Pateicos, — viņš teica kopējai, cenzdamies neskatīties uz Andrē. — Atstājiet viņu. Mēs jūs pasauksim, kad slimniece būs jāved atpakaļ.

—           Slimniece nemaz nedrīkst atrasties šeit. Viņa tikko bija iemigusi, — kopēja pastāvēja pie sava.

Iejaucās Abu:

—    Esiet mierīga, slimniecei nekas nenotiks.

Kopēja uzbužināja segu ap Andrē kājām un negribīgi aizgāja. Tikko durvis bija aizvērušās, Andrē jautāja, ko no viņas gribot. Viņa spēja vairs tikai čukstēt, pie tam visai saraustīti un neskaidri.

—           Mums jādabū no skaitļotāja formula, — Flemings paskaidroja, — lai varētu sintezēt kādu citu baktēriju vai varbūt arī vīrusu. Tam jānogalina baktērija, kas darbojas patlaban, un jāatbrīvo slāpeklis.

—           Un baktērijai būtu jāvairojas ātrāk nekā pirmajai, — piebilda Doneja. — Tas atkal būs riskants biosintēzes process, jauna dzīva organisma radīšanas process. Tāpēc ir nepieciešama formula.

Andrē klausījās ar gandrīz šausminošu piepūli, raudzīdamās no viena uz otru, it kā cenzdamās aprīt katru izteikto vārdu.

—          Nezinu, vai tas izdosies. — Viņa vārgi papurināja galvu. — Tas vilksies pārāk ilgi.

Pāri Andrē galvai Flemings paskatījās uz Doneju.

—    Vai tiešām? — viņš nomurmināja.

Doneja nevilšus palūkojās uz meiteni.

—           Es nezinu, — viņa teica. — Viņa… — Tad Doneja savaldījās. — Ja jūs domājat, ka darbs laboratorijā ieilgs, tad ir citādi. Bet, lai cik maz dienu arī mums vēl atlicis, katrai no tām ir divdesmit četras stundas, un man nepatīk daudz gulēt.

Abi atkal paskatījās uz Andrē. Divi cilvēki, kas ar savu gribasspēku spieda meiteni paklausīt, darīt gandrīz vai neiespējamo. Vārga smaida ēna pavīdēja Andrē lūpās, un viņa piekrita.

Flemings teica Abu:

— Lūdzu, pasauciet kopēju, lai aizved Andrē atpakaļ. Nabaga bērns, viņa ir vienīgā cerība, kas mums atlikusi. Pasakiet kopējai, lai sagatavo viņu darbam rit deviņos no rīta. Mēģiniet pārliecināt kopēju, ka mēs neesam nekādi sadisti. Izskaidrojiet viņai, cik Andrē darbs mums nepieciešams. Ja gribat, mēģiniet kopēju mazliet iebaidīt, pastāstiet, ka arī viņai draud nāve, ja Andrē neizdosies paveikt šo uzdevumu.

Vai nu Abu kopēju iebaidīja, vai arī tāpat pārliecināja, bet otrā rītā viņa paklausīgi atveda Andrē uz skaitļotāju tūlīt pēc pulksten deviņiem. Kopēja paskaidroja, ka slimniece esot pārāk nespēcīga, lai pati varētu pārvietoties, tādēļ strādājot viņai jāpa- liekot slimnieku krēslā.

Skaitļotāja zālē pie Andrē atradās vienīgi Flemings. Doneja loloja pārāk maz cerību, lai spētu noskatīties, kā Andrē nopūlas; Abu palika pārvaldes telpās, lai uzmanītu, vai neierodas Kaufmanis vai arī noslēpumaini klusējošā Gambula, un tad tūlīt brīdinātu Flemingu. Ja Flemings nebūtu tik ļoti aizņemts ar baktērijas problēmu, viņu droši vien padarītu nemierīgu «Intel» vadības izturēšanās: neviens no tiem vairs nelikās zinis par gūstekņiem — viņi bija pamesti savā vaļā.

Andrē pielika drebošās rokas pie jutīgajām platēm. Skaitļotājs bija sācis dūkdams darboties jau tad, kad Andrē ieveda skaitļotāja zālē. Ekrāns kļuva gaišs tikai ļoti lēnām. Attēli parādījās gaužām miglaini un izplūduši, un pat tad, kad Flemings nolaida logiem priekšā aizkarus, telpas otrā galā nevarēja saskatīt, kas notiek uz ekrāna. Flemings vēroja, kā Andrē paceļ galvu pret ekrānu, kā krampjaini pieķeras pie platēm, it kā tās spētu iedvest viņai daļu sava spēka. Andrē pūles koncentrēties bija tiešām aizkustinošas. Pēkšņi viņas rokas atslāba. Meitene saguma, noliekdama galvu uz krūtīm. Andrē pleci drebēja, un viņa raudādama kaut ko klusi murmināja.

Flemings noliecas pie meitenes.

—   Es nevaru viņus saprast. Vediet mani projām no skaitļotāja, — viņa sacīja. Un tad vēl, it kā runājot pati ar sevi, klusi piebilda: — Es negribu mirt.

Ieradās kopēja un pastūma Flemingu sāņus.

—    Mis Andrē jau tā ir strādājusi pārāk ilgi, jūs nedrīkstat prasīt no viņas… — Kopēja aprāvās, satvēra krēsla atzveltni un grasījās vest Andrē projām no ekrāna.

Flemings nostājās ceļā.

-— Andrē, — viņš mierīgi teica, — mēs neviens negribam mirt, un tomēr mums visiem būs jāmirst, ja nenotiks brīnums un gaiss, kuru tagad uzsūc jūra, neatgriezīsies atmosfērā.

Andrē ar pūlēm pacēla galvu.

—   Jūs mirsiet visi kopā. Tikai es viena miršu vientuļa.

Flemings mierinādams ar roku pieskārās viņas rokai. Andrē savējo atrāva.

— Neaizskariet mani! — viņa čukstēja. — Es droši vien liekos jums pretīga.

—    Nē! — Flemings steigšus sacīja. — Man jūs vienmēr esat likusies skaista. Kopš… kopš tās dienas, kad mēs aizbēgām no Tornesas. Mēģiniet, lūdzu, sakopot savas domas! Vienīgi jūs varat mums palīdzēt. Es pat īsti nezinu, kas te tagad notiek. Vai visa vara vēl aizvien Gambulas rokās?

Viņš norādīja uz skaitļotāju, kura milzīgā masa pletās visapkārt viņiem, un Andrē palocīja galvu.

—    Kāpēc tad viņa nekad nenāk šurp?

Andrē centās nekustēties, lai sakopotu spēkus.

—    Nav nekādas vajadzības. Skaitļotājs parādīja viņai ceļu. Viņa negriezīsies atpakaļ. Ari šeit viņa vairs nenāks. Viņai vairs neko nevajag. Un es ari nevarētu viņai vairs neko parādīt. Es pati tik tikko vairs redzu. — Viņa aizdomīgi paskatījās uz ekrānu. — Kad būšu mazliet atpūtusies, es atkal atgriezīšos.

Nepaprasījusi atļauju, kopēja aizstūma ratiņus. Šoreiz Flemings nestājās viņai ceļā. Viņš noraudzījās, kā viņas abas pazūd aiz izejas durvīm, un brīdi palika sastindzis stāvam tukšās telpas smagajā klusumā.

Pēkšņi Flemings salēcās. Skaitļotāja izvades rak- stāmiekārta sāka darboties. Tā klikšķēja ātri ātri, tad apklusa. No jauna sāka strādāt. Šoreiz taustiņi kustējās lēni, toties turpināja darboties. Flemings piegāja pie izvadiekārtas un paņēma jau aprakstīto garo lentu.

—    īsta ķīniešu ābece, — Flemings nosprieda, pārskatījis to, — taču kaut kādi bioloģiskie dati tie ir.

Viņš aizgāja parādīt to Donejai. Pati par sevi šī iepriekšējā analīze bija tikai sīkums. Tomēr tā nozīmēja daudz. Tātad Andrē tomēr palīdzēs un Donejai

varbūt izdosies paveikt brīnumu, ja vien pietiks laika.

Kad Flemings izgāja laukā, viņam uzbruka mežonīgs vējš un gandrīz nogāza no kājām. Viņš aizelsās, un gaiss, kuru viņš aizgūtnēm tvēra, neko daudz nepalīdzēja. Saliecies, ar nodurtu galvu viņš lauzās uz priekšu sausajā, smacīgajā vējā, cauri smilšu virpuļiem uz laboratorijas durvīm. Viņa aizrautība un optimisms šķita izgaisuši. Laiks nebija nopērkams par naudu.

Trīs tūkstoš jūdžu attālumā no Azaranas pār nepieredzēta posta piemeklēto Londonu ausa diena. Nedaudzi polismeņi ar tērauda kaskām galvā stāvēja platāko ielu vidū, turēdamies pēc iespējas tālāk no ēkām. Laiku pa laikam vētras kaukoņai cauri iegaudojās ātrās palīdzības mašīnu sirēnas. Zinātnes ministrijas ēkas pirmā stāva nedaudzajos vēl neizsistajos un neaizbarikādētajos logos vīdēja vārga gaismiņa.

Pie papīriem apkrautā galda sēdošo četru vīriešu sejas agrā rīta pelēkajā gaismā izskatījās spokaini nogurušas. Jau vairākas stundas viņi nevarēja un nevarēja izdomāt neko konstruktīvu. Īstenībā diskusija jau bija izvērtusies par pārgurušu, saniknotu cilvēku strīdu.

Kad Osborns un premjerministra sekretārs sāka strīdēties par vakar vakarā izlemto pasākumu finansēšanu un par to, kuram departamentamjāuzņemas atbildība, parasti atturīgais Nīlsons ļāva vaļu niknumam.

— Jums gan ir brīnišķīgs talants neatlaidīgi noņemties ar birokrātiskiem sīkumiem pat tad, kad debesis jau taisās sagrūt pār mums visiem! — viņš paziņoja.

—           Mēs visi esam noguruši, profesor Nīlson, — ministrs asi iebilda. — Mēs varam darīt tikai to, ko uzskatām par pareizu.

Amerikānis atvainojās.

Premjerministra sekretārs gribēja aizsmēķēt, taču, pamanījis, ka cigarešu kārbiņa tukša, nikni ielin- goja to kaktā.

—           Apmēram pusei mūsu zemes vairs nav elektrības, liela dala no tās atrodas zem ūdens vai arī ieputināta sniegā, pārējo nopostījusi vētra. Cilvēki mirst ātrāk, nekā kareivji paspēj viņus aprakt. Ja jūs vismaz varētu pateikt, cik ilgi tā turpināsies…

Nīlsons jau gribēja atbildēt, kad pie Osborna uz pirkstgaliem pielipināja kāds sekretārs.

—Jums kāda ļoti steidzama vēstule, ser,—viņš teica. — Lidlauka kurjers nupat atnesa.

Osborns atplēsa dzeltenbrūno aploksni, apdomīgi un lēni atlocīja plāno papīru un sāka lasīt.

Beidzot viņš pacēla acis no vēstules.

—    Tā ir no Azaranas, no Madlēnas Donejas.

Osborns pasniedza vēstuli ministram.

—           Vislabākais būtu, ja jūs to izlasītu abi kopā, — ministrs teica Nīlsonam un premjerministra sekretāram. — Tā mēs ietaupīsim laiku. Protams, tūdaļ jāinformē arī ministru kabinets.

Ministrs nepacietīgi gaidīja, kamēr abi izlasīja vēstuli.

—    Vai jums ir kādi priekšlikumi, Nīlson?

Nīlsons piekrītoši pamāja ar galvu.

—          Vai jūs varat mani jau šodien aizvest uz Azaranu? — viņš jautāja.

Četrmotoru lidmašīna piebrauca pie konveijera, pagriezās un apstājās. Tuvojās elektriskās vagonetes, lai aizvestu kravu. Lidmašīnas apkalpe, nogurusi, lidojot septiņas stundas bez nosēšanās no Londonas tikai 6000 pēdu augstumā, kur lidmašīnu visu laiku svaidīja vētras brāzmas, nokāpa pa trapu un devās uz lidostas kantori. Tur viņus sagaidīja un pavirši apsveica uniformēts arābs kopā ar kādu stūrgalvīga izskata eiropieti. Kad lidmašīnas kapteinis pasniedza lidojuma dokumentus, eiropietis, veikli izskatījis tos, pasniedza tālāk arābam un izstiepa savu resno, strupo roku pēc apkalpes personiskajiem dokumentiem. Kapteini viņš neaizturēja, bet, paskatījies uz diviem nākamajiem apkalpes locekļiem, sāka atkal pētīt papīrus.

—    Kas viņš tāds ir? — eiropietis vāciski jautāja. Abi apkalpes locekļi raudzījās uz viņu neizpratnē. Tad viņš savu jautājumu atkārtoja lauzītā arābu valodā.

Lemkas brālēns Jusels, jaunākais no abiem, pie- glaimīgi pasmaidīja.

—    Mans otrais novērotājs. Viņš neprot arābiski, ne arī to valodu, kurā jūs runājāt pirmīt.

«Intel» darbinieks nikni savieba seju.

—    Man nekas nav ziņots par pārmaiņām lidmašīnas apkalpē. Kāpēc jūs ņēmāt līdzi otru novērotāju?

—    Lai uzmanītu pareizo kursu. Mums tagad jālido ļoti zemu, jo augstāk nav pietiekama gaisa spiediena.

Ne visai apmierināts ar atbildi, eiropietis vēlreiz pārbaudīja dokumentus, taču, neatradis tajos nekādas vainas, uzsvieda tos uz galda. Jusels paņēma dokumentus un aizveda savu pavadoni uz apkalpes telpām, kur abi noģērba savus lidotāju kombinezonus. Jusela pavadonis bija Nīlsons.

—    Ļaunākais nu ir garām, — Jusels teica. — Tagad es aizvedīšu jūs pie savas māsīcas. Tur jūs būsiet drošībā. Viņas vīrs doktors Abu Zeķi sazināsies ar jums, cik drīz vien būs iespējams.

Nīlsons pamāja ar galvu.

—    Jo ātrāk, jo labāk.

Aizvedis Nīlsonu uz Abu mājām, Jusels atgriezās pilsētā. Bija vēla pēcpusdiena, kad viņš ieradās kafejnīcā, taču vēl kādu stundu vajadzēja gaidīt, iekams ieradās Abu, zaglīgi raudzīdamies apkārt kā cilvēks, kas apzinās, ka viņu novēro. Pasūtījuši divas pudeles vietējās kolas, viņi klusi sarunājās, un Jusels pastāstīja par Nīlsona ierašanos.

—   Viņš grib sastapties ar doktoru Flemingu un profesori Doneju, — Jusels beidza savu stāstījumu.

Abu Zeķi bailīgi paraudzījās visapkārt mazajā, tukšajā kafejnīcā.

—    Nezinu, vai viņi abi varēs tikt laukā no «Intel» ciemata, bet es viņiem to pateikšu.

Uzzinājis, ka Nīlsons ieradies Azaranā un atrodas drošībā, Flemings nolēma atmest ar roku visai piesardzībai un tūlīt doties pie viņa. Viņš pieteica Donejai būt gatavai, lai varētu doties ce]ā, tiklīdz sa- tumsīs, ja vien viņa ir ar mieru riskēt.

Laiks nāca viņiem talkā. Reizē ar tumsu sākās mežonīga vētra un lietus gāzes, kas pātagoja mājas un grieza virpulī smiltis. Sargi, bailēs drebēdami, meklēja patvērumu kur kurais. Flemings un Doneja ar grūtībām lauzās cauri lietus straumēm, un neviens pat nemēģināja viņus aizkavēt.

Brauciens bija briesmīgs. Abu mazā mašīna pāris reižu noslīdēja no ceļa biezajā dubļu putrā, kas klāja tuksneša smiltis. Tomēr izrādījās, ka citur lietus nav lijis. Pēc minūtēm četrdesmit viņi jau brauca pa sausu ceļu, tikai vētra vēl aizvien nerimās; brīdi pa brīdim vētras kaucienus pārspēja pērkona dārdi, un zibeņi uzliesmoja gandrīz bez pārtraukuma.

Flemings izjuta gluži neprātīgu atvieglojumu, kad Lemka atvēra durvis un viņš aiz tās ieraudzīja Nīlsonu. Amerikānis klusēdams satvēra Fleminga roku, un šis rokas spiediens iedrošināja un nomierināja.

Donejai Nīlsona , ierašanās nozīmēja niecīgu cerības stariņu, kuru viņa visu laiku bija mēģinājusi noliegt, taču viņa vēl aizvien lāgā nesaprata, kāpēc gan Nīlsons ieradies Azaranā. Viņa ar Flemingu klusēdama klausījās, ko Nīlsons, ēzdams vīnogas, stāstīja par notikumiem Londonā. Nīlsons pateica, ka pirms Donejas ziņojuma saņemšanas viņi visi Londonā nonākuši galīgā strupceļā.

—    Vai patiešām vēl ir kāda cerība? — Nīlsons jautāja Donejai.

—    Ne lielāka par smilšu graudiņu tuksnesī.

Doneja pabīdīja sāņus mazo paplāti, uz kuras

Lemka bija pasniegusi Nīlsonam vakariņas, un izklāja uz galda žūksni papīru, kurus bija paslēpusi svārku jostā.

Viņa nepacietīgi izgludināja saburzītos papīrus un teica:

—    Tie lielākoties ir DNS spirāles aprēķini. Šķiet, arī iums būs jāpiekrīt, ka skaitļotājs izdarījis ticamu analīzi. Cik noprotu, potenciāli tā ir baktērija. Bet noskaidrot molekulāro struktūru ir viena lieta un iegūt attiecīgos komponentus un sintezēt dzīvu organismu — tas ir pavisam kas cits. Taču iespējams, ka tā varētu radīt antibaktēriju, kas mums tik nepieciešama.

Nīlsons pētīja skaitļus.

—           Vai tie ir no skaitļotāja, kuru uzbūvēja mans dēls?

Doneja piekrītoši pamāja ar galvu.

—           Es tikai domāju … — Balss viņam sāka drebēt, un viņš nevarēja pabeigt teikumu.

Flemings, sēdēdams blakus šūpulim un izklaidīgi virpinādams pirkstos kādu pie šūpuļa piekarinātu rotaļlietu, lai uzjautrinātu mazuli, pabeidza iesākto teikumu:

—           … kas būtu noticis, ja jūsu dēls būtu palicis šeit.

Nīlsons pagriezās pret Flemingu.

—           Viņi gluži aukstasinīgi nošāva manu dēlu mūsu acu priekšā, — viņš teica. — Ja tikai es varētu atrast šo cilvēku …

—           Es nevaru jums pateikt, tieši kurš nospieda gaili, — teica Flemings, — tomēr droši zinu, kas pavēlēja to darīt. Tas bija Kaufmanis, tas pats vācietis, kas mūs šeit uzrauga.

—    Es gribētu viņu sastapt.

—    Ļoti iespējams, ka jūs viņu sastapsiet.

Doneja savāca papīrus.

—           Vienīgais mierinājums, ka jūsu dēls nomira bez mokām, — viņa līdzjūtīgi sacīja. — Un tāda nāve tomēr labāka, nekā tā, kas sagaida mūs. Protams, ja no šīs sintēzes iznāktu kas jēdzīgs … — Viņa sabāza visus papīrus atpakaļ svārku jostā. — Ja tikai Andrē spētu mums palīdzēt, skaitļotājs varētu vēl daudz darīt mūsu labā.

—    Kā jūtas Andrē? — Nīlsons apjautājās.

Doneja paskatījās uz šūpulī gulošo mazuli, kas bija pamodies un iepriecināts smaidīja, redzēdams sev apkārt tik daudz cilvēku.

—     Viņa ir mākslīgi radīta dzīva būtne, — Doneja murmināja, — nevis tāda… — Viņa strauji novērsa skatienu no bērna. — Andrē asinīs trūkst kādas būtiski svarīgas sastāvdaļas, par kuru es nekā nezinu un kuras trūkumu skaitļotājs nav pamanījis.

—    Vai tad skaitļotājs nevar viņai palīdzēt? — Nīlsons jautāja.

—    Nav vairs laika, — Flemings atbildēja. — Skaitļotājs varbūt varētu palīdzēt Andrē, bet viņai tagad jānoņemas ar antibaktēriju. Viņa pati izšķīrās par to …

Nīlsons pētoši paraudzījās uz Flemingu.

—    Izšķirties par šādu lēmumu laikam gan bija grūti, — viņš teica.

Flemings klusēdams aizdedzināja cigareti un dziļi ievilka dūmus.

—    Jā, — viņš beidzot teica. — Ļoti grūti, kā jau jūs teicāt.

Viņš piecēlās un, novērsies no pārējiem un piegājis pie loga, skatījās laukā. Lai darītu galu saspringtajam klusumam, Doneja steidzās pajautāt Nīlsonam, vai viņš negrib skaitļotāja izsniegto datu kopijas. Nīlsons noliedzoši pakratīja galvu. Viņš paskaidroja, ka praktiska nozīme būtu tikai mēģenei ar antibaktēriju.

—    Ja Andrē varēs pabeigt analīzi, — Nīlsons ierunājās, bet Flemings viņu pārtrauca:

—    Klusu! — Viņi paskatījās uz Flemingu. — Lemka nāk.

Lemka, kas bija stāvējusi sardzē pie ceļa, skrēja pāri pagalmam uz māju, un viņi dzirdēja sandaļu klaudzoņu uz bruģa.

—           Mūs jau visu laiku rūpīgi uzmanīja, — Doneja teica. — Šovakar domājām, ka esam aizlavījušies nemanīti.

Lemka ieskrēja satraukumā ieplestām acīm.

—           Viņi brauc! — viņa iekliedzās. — Kareivji! Vesela mašīna ar kareivjiem!

Pāris mirkļu visi stāvēja kā sastinguši. Tad Doneja izņēma dokumentus.

—           Paslēpiet! — Viņa iespieda tos Lemkai rokās. — Vēlāk jūsu vīrs varēs tos man atdot.

Lemka paņēma papīrus un stingri teica Nīlsonam:

—    Uz manas mātes istabu! Tur viņi neies.

—           Ceru, ka jums būs taisnība, — Nīlsons pasmaidījis atbildēja un sekoja viņai.

Pie durvīm klaudzināja. Lemka iznāca no mātes istabas un atvēra durvis. Kāds kaprālis militāri sveicināja un pateica kaut ko arābu valodā; viņam aiz muguras stāvēja divi kareivji.

—           Viņš saka, ka esot ieradušies, lai aizvestu jūs un doktoru Flemingu, — Lemka pārtulkoja.

—           Sakiet viņiem, ka mēs tūdaļ iesim, — Doneja teica, kā viņai pašai likās, ar bezrūpīgu un paviršu smaidu. — Neuztraucieties, gan viss būs labi. Tikai sameklējiet drošu patvērumu doktoram Nīlsonam. Gan jau mēs atradīsim kādu iespēju sazināties.

Lemka sirsnīgi satvēra Donejas roku.

—           Mans brālēns kaut ko izdomās. Bet tagad gan vairāk nesarunāsimies, lai kareivji nekļūst aizdomīgi.

Viens no kareivjiem uzstāja, ka viņam noteikti jābraucot mašīnā kopā ar Flemingu un Doneju, un kaprālis ar zīmēm ieskaidroja Flemingam, ka braucot jāturas cieši aiz armijas mašīnas. Laiks bija mazliet noskaidrojies, taču vējš vēl aizvien pūta spēcīgi un vienmērīgi.

Kad viņi atgriezās «Intel» ciematā, skaitļotāja ēkā visi logi bija apgaismoti. Divi kareivji ieveda Flemingu un Doneju iekšā. Kaufmanis sēdēja savā kabinetā pie galda ar niknumā sarauktu seju, kas atgādināja ļaunu masku. Blakus galdam neveikli mīņājās Abu.

—    Ko tad tas nozīmē? — vācietis ierējās, tikko viņi ienāca. — Kādēļ jūs izbraucāt no ciemata bez atļaujas?

—   Kam mums būtu jāprasa atļauja? — Doneja uzstājīgi jautāja. — Un kāpēc vispār vajadzīga atļauja apmeklēt draugus, kolēģa ģimeni?

Kaufmanis gan centās izturēt viņas ciešo skatienu, taču tas neizdevās, un viņš novērsa acis.

—   Jūs paši labi zināt, ka jums nevajadzētu atstāt ciematu bez atļaujas, — viņš bramanīgi noteica.

Dūres sažņaudzis, Flemings pagājās uz priekšu.

—   Paklausieties jūs, teitoņu gauleiter… — Flemings iesāka, taču Abu Zeķi aizstājās viņam priekšā.

—    Pēc jums aizsūtīja tādēļ, ka lieta ļoti steidzama. Andrē sabruka, strādājot pie skaitļotāja.

—   Andrē? — Flemings iesaucās un ar vienu lēcienu atradās pie durvīm. — Es aiziešu pie viņas.

—    Vai viņai ļoti slikti? — Doneja pavaicāja Abu.

—   Andrē ir ļoti nespēcīga. Bet, pirms viņa sabruka, skaitļotāja izvades iekārta izsniedza vēl dažus datus.

Abu paņēma no galda žūksnīti papīru un pasniedza Donejai.

Kaufmanis ieklepojās.

—    Turpmāk jūs uzraudzīs rūpīgāk, — viņš brīdināja, tomēr izskatījās nedrošs un norūpējies. — Vai meitene mums ir ļoti svarīga?

—    Apmēram tikpat svarīga, cik jums jūsu dzīvība. Ja viņa savu darbu nepaspēs pabeigt, arī jūs vairs ilgi nedzīvosiet.

Doneja tik tikko spēja sevi pārvarēt, lai sarunātos ar Kaufmani, tomēr, pamanījusi viņa acīs bailes, piofesore pirmo reizi aptvēra, ka vācietis nav neievainojams, iespējams pat, ka viņu varētu kaut kā iespaidot.

—    Tāpēc, dieva un jūsu paša dēļ, nejaucieties mūsu darbā vairāk nekā tas nepieciešams.

Kaufmanis šaubīdamies paraudzījās uz Doneju un tad, ne vārda neteicis, aizgāja.

Andrē kaktiņš lazaretes palātā bija tumšs. Kad uz pirkstgaliem ienāca Flemings, kopēja, kas sēdēja pie aizsegtās spuldzes, piecēlās. Viņa bija sašutusi par traucējumu.

—    Esiet mierīga, es viņu nemodināšu, es tikai paskatīšos.

Meitene aizvainota nopūtās un kopā ar Flemingu piegāja pie gultas. Kad acis aprada ar pustumsu, viņš zem plānās segas saskatīja Andrē novājējušā auguma apveidu. Viņas galva un mati vīdēja uz spilvena kā tumšs plankums. Flemings pieliecās tuvāk un redzēja, ka meitenes acis ir vaļā un ka viņa skatās uz to.

—    Man vajadzēja būt šeit, pie jums, — viņš čukstēja, viegli noglāstīdams meitenes matus. Pirksti pieskārās arī pierei. Tā bija auksta un mikla.

Andrē vārgā balsī vilcinādamās teica:

—    Es izdarīju, ko jūs gribējāt. Profesorei Donejai tagad ir viss vajadzīgais.

Flemings tikko saprata, ko viņa saka.

—    Man vajadzēja būt šeit, pie jums, — viņš atkal atkārtoja.

Viņš sameklēja Andrē roku. Tā gulēja uz segas nedabīgi saliekta, kā nedzīva. Viņš ar īkšķi un rādītājpirkstu centās sataustīt pulsu. Neko nevarēja atrast.

—    Man ir beigas, — Andrē čukstēja, uzminējusi, ko viņš dara. Flemings atvilka savu roku.

—    Nē, nav, — viņš ska]i teica. — Mums vēl atlikusi viena vai divas iespējas. Nīlsons, šī skaitļotāja būvētāja tēvs, ir šeit, un viņš atklāja man, kas jādara. Kas mums jādara. Vajadzīga vēl tikai jūsu palīdzība gan mums, gan jums pašai.

Flemings piecēlās.

—    Tagad pilnīgi paļaujieties tikai uz mani, — viņš pavēlēja. — Vienreiz jūs jau tā darījāt. Šonakt jums jāizguļas, rīt no rīta es atnākšu un aizvedīšu jūs pie skaitļotāja. Jā, zinu jau zinu, — viņš iesaucās, pamanījis, ka Andrē grib protestēt. — Šovakar jūs esat nespēcīga. Šovakar jūs sabrukāt. Bet rīt es būšu kopā ar jums, es jums palīdzēšu.

Flemingam bija maz ticības, ka patiešām varētu ko darīt, taču viņš cerēja, ka nedaudz no sava spēka iedvesīs meitenei. Andrē mazliet sakustējās, it kā būtu no kaut kā atbrīvojusies un justos labāk. Plaksti nodrebēja un aizvērās. Sejā iegula aizmiguša cilvēka dabīgais miers.

Flemings devās projām, ar rokas mājienu paaicinādams līdzi kopēju. Aiz durvīm viņš tai mierīgi paskaidroja:

— Mēs visi esam lielās briesmās. Jūsu paciente cenšas mūs glābt, un mums savukārt jāglābj viņa.

Puslīdz negribīgi kopēja palocīja galvu par zīmi, ka sapratusi. Flemings vēlējās, kaut varētu pats sevi pārliecināt tikpat viegli.

Nākamajā naktī Flemings tikpat kā neaizmiga, cenšoties izdomāt darbības plānu īsajam laiciņam, kas viņiem vēl atlicis. Tikko atausa gaisma, viņš, kā parasti, nomazgājās, noskuvās un pabrokastoja, cenzdamies novilcināt laiku, lai pēc vakardienas pārguruma Andrē varētu vēl dažas dārgas minūtes atpūsties. Bet tik un tā, kad viņš ieradās pēc Andrē, bija vēl ļoti agrs. Samiegojušies sargkareivji, kuriem vēl dažas stundas pacietīgi bija jāgaida maiņa, vērīgi noskatījās, kā Flemings kopējas pavadībā aizstumj slimnieku ratiņus ar Andrē uz skaitļotāja ēku. (r

Kad Flemings bija iegājis palātā pēc Andrē, viņa nebija teikusi ne vārda. Ja meitene nebūtu pasmaidījusi, atbildot Fleminga sveicienam, varētu domāt, ka viņa ir transā. Kad kopēja bija aizsūtīta un Andrē jau sēdēja pie ekrāna, Flemings samierinājās, ka jāiedveš Andrē savas domas, neredzot atbildes reakcijas. Atlika tikai cerēt, ka tas izdosies.

Tā arī notika. Flemings pastāstīja viņai Donejas domas par slimības cēloni, kā arī to, cik vainīgi viņi abi ar Doneju jūtas. Ar pārliecinošu optimismu viņš centās attēlot meitenes dzīvi tādu, kāda varētu būt, ja Andrē palīdzētu Donejai pati sevi izglābt. Beigu beigās viņš notēloja kaut ko līdzīgu dusmām, izaicinot Andrē pierādīt savu spēku.

Andrē sēdēja noliektu galvu, pagurušās rokas salikusi klēpī. Tikai viņas skropstas laiku pa laikam notrīsēja, pierādot, ka viņa ir nomodā un klausās.

Pēc brīža Flemings apklusa, nezinādams, ko vēl varētu pateikt. Viņš redzēja, kā meitene pūlas sasparoties. Viena viņas roka ar pārcilvēcīgām pūlēm pacēlās pie maņu ievadiekārtas. Mašīna sāka dūkt. Ekrāna centrā iemirdzējās sīciņš gaismas punktiņš, ne lielāks par kniepadatas galviņu, tad kļuva lielāks un izplūda. Flemings kāpās atpakaļ, nenolaižot acu no Andrē, līdz sasniedza sienu. Tur viņš stāvēja nekustēdamies, saspringti vērojot, kā notiek neiespējamais.

Pēc kāda laika viņš juta, ka to rausta aiz piedurknes. Viņam blakus stāvēja Abu, samulsis un gaidu pilns. Flemings pameta ar galvu uz blakus telpas pusi, un abi klusām aizgāja.

—    Ko tas nozīmē? — Abu jautāja. — Vai viņa patiešām…

—    Manuprāt, jā, — Flemings atbildēja, īstenībā nemaz lāgā nesaprazdams, ko Abu jautā. Viņš negribīgi raisījās vaļā no domām par Andrē. — Ko jaunu jūs pastāstīsiet?

—    Es pārbraucu mājās pēc pusnakts, — Abu stāstīja. — Man bija jāiet cauri sardzes telpām. Tomēr likās, ka virsnieks nezina, ka nedrīkstu doties projām bez pavadoņa. Jusels bija ieradies tieši pirms manis. Profesoru Nīlsonu mēs nogādājām pietiekami drošā vietā — alā, kas atrodas klinšu iedobumā virs tempļa. Tur viņš jutīsies puslīdz ērti un viņam nebūs daudz jāstaigā apkārt. Nīlsonam gan grūti nācās tur nokļūt, jo gaiss ir ļoti retināts. Jusels stāstīja, ka tāds pats gaiss tagad esot Anglijā jūras līmenī.

—    Vai viņam pārtikas un ūdens pietiks?

Abu piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Lemka vai arī viņas māte Nīlsonu'regulāri apmeklēs.

Pēkšņi abi vīrieši apklusa. Sāka darboties skaitļotāja izvades rakstāmiekārta. Flemings aizmirsa visu un steidzās atpakaļ pie Andrē.

—    Pasauciet kopēju, lai aizved meiteni atpakaļ uz gultu, — viņš norīkoja Abu.

Flemings piegāja pie Andrē un aplika roku viņai ap pleciem;

—    Lieliski! — viņš teica. — Tagad atpūtieties un tikai nepadodieties!

Flemings paķēra papīra lentu, kas nāca laukā no skaitļotāja, un aši pārskatīja īsās skaitļu rindas. Sīkumi viņu neinteresēja, bet izsniegto skaitļu galvenā jēga bija skaidra. Tie attiecās uz plazmas sastāvdaļām. Minūtes desmit viņš stāvēja un vēroja, kā no izvades rakstāmiekārtac nāk laukā aizvien jaunas skaitļu rindas. Beidzot rakstāmiekārta apklusa un skaitļotājs mitējās darboties.

Doneja strādāja pie sava laboratorijas galda, un kā vienmēr apkārt izskatījās tā, it kā aparāti un viss pārējais būtu izmētāts pa roku galam. Flemings nosvieda viņai priekšā papīra lentas.

—     Kas tas ir? — Doneja jautāja, turpinādama vērot kādu šķidrumu, kas pilēja cauri filtram. — Vai atkal kādas jaunas baktērijas formulas?

—    Nē, — Flemings atbildēja. — Formulas Andromēdas glābšanai.

Profesore pārtrauca darbu un izbrīnījusies paskatījās uz Flemingu.

—    Kas tās programmēja?

—    Andrē pati. Es ar savu gribu piespiedu viņu to izdarīt. Cik varu spriest, tad tā ir skaitļu virkne, kas atbilst Andrē asinīs trūkstošajām ķīmiskajām sastāvdaļām. Pārvērtiet šos skaitļus ķīmijas terminos, un mēs varēsim izglābt Andrē.

Doneja paņēma papīrus un strauji atkrita krēslā.

—    Šis darbs prasīs vairākas nedēļas laika, — viņa murmināja, pārlaižot acis skaitļu rindām. — Man taču jāveic daudz svarīgāks pienākums.

Viņa gandrīz bezpalīdzīgi norādīja uz retoršu un mēģeņu jūkli.

—    Un to var paveikt tikai tādēļ, ka Andrē ieguva vajadzīgos datus, — Flemings atgādināja.

Doneja zaudēja pacietību, saklausījusi viņa vārdos pārmetumu.

—    Izrunāsimies atklāti, Džon, — viņa uzsvērti mierīgi teica. — Vispirms jūs bijāt pret viņas radīšanu. Tad jūs gribējāt, lai es viņu nogalinu. Jūsu nākamā prasība bija, lai Andrē nelaiž pie skaitļotāja Un tagad . ..

—    Es gribu, lai viņa dzīvo.

—    Un kas notiks ar mums pārējiem? — Doneja jautāja. — Vai jūs gribat, lai mēs paliktu dzīvi? Kā jūs domājat, cik daudz darba es varu paveikt? Mana enerģija nav neierobežota. Es taču esmu tikai vienā eksemplārā, pie tam nogurusi līdz nāvei. Brīžiem uzmācas domas, ka manas smadzenes sāk atmiekšķēties.

Doneja savaldījās un uzsmaidīja Flemingam.

—   Vai jūs tiešām domājat, ka es nemēģinātu glābt Andrē, ja tikai varētu?

—    Jums jārunā ar Gambulu, — Flemings mierīgi teica. — Ar mani viņa negrib runāt, viņa man neuzticas, un arī Abu Zeķi ir zaudējis viņas uzticību.

Iespējams, ka Gambula uzklausīs jūs. Ja jums izdotos pierunāt viņu ļaut mums mazliet vairāk brīvības un dot vairāk palīgu . ..

Doneja nogrima dziļās domās.

—     Nezinu, es patiešām nezinu, — viņa murmināja.

Negaidot nodārdēja pērkona grāviens, satricinot visu ēku. Aparāti uz laboratorijas galda sazvāļojās un nodžinkstēja. Tikko pērkons apklusa, sāka gaudot vētra.

—      Pat Gambulai vajadzētu saprast, ka šādi laika apstākļi ir kaut kas, ar ko arī viņa nespēs tikt galā, un ka tie nebija paredzēti tai nolādētajā vēstījumā.

—      Nu labi, — Doneja piekrita, — mēģināšu viņai to ieskaidrot.

Saruna notika nākamajā rītā. Gambula pavēlēja Donejai ierasties viņas personīgajā rezidencē.

Viņa bija pārsteidzoši laipna un apjautājās, ko varot darīt Donejas labā.

—    Vai jums ir viss mūsu darbam nepieciešamais?

—      Jūsu darbam — jā, bet manējam gan ne, — Doneja viņu pārlaboja. Un tad bez lieka ievada sniedza Gambulai atturīgu un stingri lietišķu ziņojumu par iemesliem, kas rada neparastās klimata izmaiņas.

Gambula noklausījās mierīgi, ne reizi nepārtraucot Doneju. Tad viņa piegāja pie loga un skatījās pāri pilsētai uz milzīgajām mākoņu gubām virs tuksneša.

Kad Doneja beidza savu ziņojumu, Gambula vēl brīdi klusēja.

—      Kā mēs mirsim? — viņa klusu murmināja, atgriezdamās un apsēzdamās pie galda.

Doneja paskaidroja.

Gambula strauji atmeta ar roku.

—           Vēstījumā par to nekas netika minēts, — viņa protestēja. — Nekas tamlīdzīgs arī nenotiks. Vēstījumā viss bija ļoti skaidrs un loģisks. Es gan redzēju postažu, taču ne tādu, par kādu stāstāt jūs. Un vēl vēstījumā tika pieminēta neaprobežota vara.

—           Ko jums pavēlēja darīt? — Doneja mudināja Gambulu.

Gambula bija aizdomājusies, atcerēdamās pie skaitļotāja ekrāna pavadīto nakti.

—           Valdīt, — viņa murmināja. — Visi zina, ka nepieciešama neaprobežota vara, tikai neviens pa īstam nepapūlējās to panākt. Tikai nedaudzi mēģināja …

—           Hitlers? Napoleons? — Doneja vedināja Gambulu uz tālāku atklātību.

Gambula nemaz neapvainojās.

—           Jā, — viņa piekrita, — tikai viņi nebija pietiekami ģeniāli un nesaņēma arī palīdzību no Andromēdas intelekta. Jāupurē būs gandrīz viss, bet ne jau šādā veidā. Un ne tagad. Mēs vēl neesam sagatavojušies!

—    Cik liela ir jūsu vara? — Doneja jautāja.

—           Pietiekami liela šeit, Azaranā. Bet tas jau ir vēl tikai iesākums

—          Vēl ir iespējams viss, — teica Doneja. Tagad viņa zināja, kā izmantot otras sievietes alkatību un bailes.

—           Ko jūs ar to domājat? — viņa uzstājīgi prasīja.

—           Vēl ir iespēja, tiesa, ne pilnīgi droša, — Doneja paskaidroja, — saglābt Zemes atmosfēru. Cerības mums vēl ir. Mums palīdzēja skaitļotājs ar formulu, pēc kuras, šķiet, varētu sintezēt tādu kā antibaktēriju. Bet man vajadzīgi palīgi un attiecīga iekārta. Ja mēs gūsim panākumus, tad šī antibak- tērija būs jāražo masveidā un jāievada visās pasaules jūrās.

Gambula aizdomīgi paskatījās uz profesori.

—    Bet kā jūs paspēsiet saražot baktēriju tik lielā daudzumā?

Doneja pacietīgi izskaidroja, ka, ja izdotos radīt antibaktērijas kultūru, tā augtu dabīgi un, iespējams, jaunā baktērija vairotos vēl ātrāk nekā tā, kas patlaban darbojas jūras ūdenī.

—    Antibaktēriju varētu nosūtīt visām citām valstīm, kas pašas savās laboratorijās varētu turpināt darbu vienlaikus.

Gambula sāka smieties. Viņas smiekli neizklausījās diez cik patīkami, tajos skanēja nevis prieks, bet gan tikai uzpūtīgs triumfs.

—    Jā, tā mēs darīsim, — Gambula teica. — Tikai mēs nekādā gadījumā nesadarbosimies • ar citām valdībām. «Intel» uzbūvēs rūpnīcu, kāda jums nepieciešama. «Intel» piedāvās pasaulei antibaktēriju par tādu cenu, kādu mēs noteiksim. Tā mēs iegūsim varu, par kuru bija runa vēstījumā. Tātad visi šie notikumi tomēr ir daļa no paredzētā plānaf tikai es pati to nesapratu. Tagad mums piederēs visa pasaule, un mēs par lo pieprasīsim tādu izpirkuma maksu, kādu paši gribēsim.

Doneja, iepletusi acis, pielēca kājās.

—    Tas nav nekas jums domāts!—Viņa pati juta, ka kliedz, taču bija pārāk sašutusi, lai ievērotu piesardzību. — Jūs esat ārprātīga! Šīs atmosfēras izmaiņas nav paredzētas plānā!

Šķita, ka Gambula nemaz nebija dzirdējusi, ko teica Doneja, viņa tikai stiklainām acīm stingi blenza uz profesori un beidzot, it kā nodotu pavēli kādam no saviem pakalpiņiem, noskaldīja:

— Iesniedziet pieprasījumu par visu, kas jums nepieciešams. Es apsolu, ka visu vajadzīgo jūs dabūsiet bez jebkādiem ierobežojumiem.

Ministru kabineta telpās Dauningstrītā 10 steigā bija uzstādīts pārvietojamais kinoprojektors. Galda vienā galā sēdēja premjerministrs un daži viņa kolēģi, kā arī zinātnes ministrs un Osborns, vērodami ekrānu.

Premjerministrs pacēla roku.

—    Pietiks, — viņš noguris teica. — Ieslēdziet, lūdzu, apgaismojumu. \

Uz ekrāna izdzisa kadrs, kas rādīja milzīgu ūdens klāju tur, kur kādreiz bija atradušās Holandes visauglīgākās lauksaimniecības zemes.

—   Vai ļausim rādīt to televīzijā? — iekšlietu ministrs jautāja.

—    Kāpēc gan ne? — atbildēja premjerministrs. — Lai skatās, kam vēl ir iespēja noskatīties. Varbūt tas, ka stāvoklis Eiropā daudz ļaunāks nekā pie mums, sniegs mūsu iedzīvotājiem kaut niecīgu mierinājumu. Katrā ziņā skatītāju nebūs daudz. Šaubos, vai pat viena desmitdaļa mūsu iedzīvotāju vēl saņem elektrisko strāvu.

Viņš paņēma savu pīpi, tomēr tūlīt to atkal nolika: jau elpot bija grūti, kur nu vēl domāt par smēķēšanu.

—   Vai ir kādas ziņas no Nīlsona? — premjers apvaicājās.

—    Pagaidām vēl ne, ser, — Osborns atbildēja. — Bet «Intel» transporti]dmašīna atveda jaunu profesores Donejas ziņojumu. Profesore pierāda, ka baktērija ir bioķīmisks produkts, kura formulu savā laikā izstrādājis Tornesas skaitļotājs.

—    Vai Doneja kaut ko dara?

—    Viņa raksta, ka strādājot pie šīs problēmas, ser. Mēs ceram, ka viņa varēs dot Nīlsonam kādus norādījumus un ka arī viņš varēs palīdzēt.

—    Vai tas arābu lidotājs nevar Nīlsonu atgādāt atpakaļ, ja jau Nīlsonam ir kādi materiāli, ko apstrādāt?

Osborns godbijīgi nokāsējās.

—    Šķiet, ka aprēķinus var izdarīt tikai Azaranā, ser. Skaitļotājs taču ir viņiem.

Premjerministrs piecēlās un aizgāja līdz lielā galda otram galam.

—    Varbūt tagad būtu īstais laiks mums iejaukties, — viņš rāmi teica. — Man šķiet, ka jāsāk rīkoties enerģiskāk.

Zinātnes ministrs neveikli sakustējās.

—    Mani eksperti jau apsvēruši šādu iespēju, ser. Viņi iesaka neko neuzsākt. Redziet, ser, skaitļotājs …

—    … izveidojis tādu pašu aizsardzības sistēmu, kāda savā laikā bija mums, — premjerministrs pabeidza teikumu. — Tātad mums neatliek nekas cits, kā apelēt pie viņu augstsirdības, vai ne?

—    Jā, ser, — zinātnes ministrs noburkšķēja.

—    Nu, tā nu gan nav sevišķi izdevīga politika, — premjerministrs teica. — Tomēr baidos, ka ne mēs, ne arī opozīcija neko labāku nevarētu izdomāt. Parūpēšos, lai Centrālais informācijas dienests kaut ko uzskribelē B.B.C. raidījumam. Cerams, ka kāds no raidītājiem vēl darbojas un varēs to noraidīt?

— Deventrija vēl darbojas, ser, — zinātnes ministrs atbildēja. — Tur ir armija ar vairākām pārvietojamām elektrostacijām. Ar īsajiem viļņiem mēs noteikti varēsim raidīt Azaranai.

Speciālo vēstījumu angļu un arābu valodā B.B.C. raidīja visu nakti ik pēc stundas. Lielākā daļa no pirmā raidījuma sasniedza Azaranu. Tad pēc Gam- bulas personiska rīkojuma raidījumu sāka traucēt.

Gambula uzaicināja Kaufmani savā kabinetā noklausīties raidījuma ierakstu.

«Londona raida Azaranas valdībai un tautai,» atskanēja tāla, atmosfēras traucējumu izkropļota balss. «Mums nepieciešama jūsu palīdzība. Eiropas kontinents ir izpostīts, visai pasaulei draud katastrofālas atmosfēras izmaiņas, kas jau sasniegušas arī jūsu zemi. Gaisu, kas nepieciešams elpošanai, absorbē jūras ūdens. Ja tuvāko pāris nedēļu laikā šo postošo parādību nevarēs novērst, būs jāmirst miljoniem cilvēku. Desmitiem tūkstošu cilvēku mirst jau tagad. Mūsu zeme ir smagi izpostīta. Trīs ceturtdaļas no Holandes ir pārplūdinātas. Paisuma vilnis izpostījis Venēciju. Ruānas, Hamburgas, Di- seldorfas vairs nav.»

— Diseldorfa, — Kaufmanis atkārtoja šo vienu vārdu, un viņa sejas muskuļi saspringa.

Gambula nepievērsa viņam ne mazāko uzmanību, klausīdamās tikai ierakstu.

«Pašlaik Atlantijas okeānā trako milzīgas vētras, kas virzās uz Eiropu. Lai darītu galu šīm dabas katastrofām, mums nepieciešama jūsu palīdzība.»

Balss pazuda juceklīgā, griezīgā troksnī. Gambula izslēdza atskaņotāju.

—    Šai vietā mēs raidījumu sākām traucēt, — viņa paskaidroja. — Es gribu, lai jūs, Kaufmani, izskaidrotu man, kā viņi uzzinājuši, ka mums ar visu to ir kāds sakars.

Kaufmanis stulbi blenza uz viņu.

—    Diseldorfa, — viņš atkārtoja. — Manas mājas… mans vecais tēvs . ..

—    Skaitās, ka mums esot lielisks drošības dienests, — Gambula viņam uzkliedza, — un jūs, Kauf- maņa kungs, esat atbildīgs par to.

—    Mēs darījām, ko spējām, — viņš stūrgalvīgi teica.

Gambula paraustīja plecus.

—    Tagad tam vairs nav nekādas nozīmes. Tikko Donejai būs jaunā baktērija, mēs šeit būsim drošībā un varēsim piegādāt antibaktēriju arī pārējiem. Protams, ar mums izdevīgiem noteikumiem.

11

Gambula turēja doto vārdu — Donejai visus pasūtījumus piegādāja ārpus kārtas. «Intel» iespējas bija tik lielas, ka pat haoss Eiropā nekavēja tā aģentus sameklēt visus vajadzīgos materiālus un iekārtas, iesaiņot tos un ar transportlidmašīnām nogādāt Azaranā. Vēl pārsteidzošāka bija veiklība, ar kādu «Intel» atrada jaunus un spējīgus ķīmiķus, bakteriologus un nukleīnskābju molekulārās uzbūves speciālistus. Divi bija tikko beiguši studijas Cīrihē, jauna ķīmiķe ieradās no Vācijas vislielākās medikamentu rūpnīcas pētījumu daļas. Kad Doneja aprunājās ar viņiem, noskaidrojās, ka visi atbraukuši strādāt Azaranā pilnīgi brīvprātīgi un viņus kārdina ne tikdaudz lielā alga kā iespēja nodarboties ar satraucošiem zinātniskiem pētījumiem pavisam jaunā nozarē, pie tam vēl tādā pasaules daļā, kas līdz šim bija vismazāk cietusi no vētrām. Jaunajiem zinātniekiem nebija jie jausmas par «Intel» īstajiem mērķiem, ne arī par neiedomājamo katastrofu, kas, iespējams, sekos klimata izmaiņām. Ļaudis vēl aizvien cerēja, ka visļaunākais drīz vien būs pārdzīvots.

Doneja saviem jaunajiem palīgiem izskaidroja pašreizējo stāvokli, taču noklusēja hipotēzi par baktērijas izcelšanos. Viņa nodarbināja tos līdz pēdējai izturības robežai. Jaunie zinātnieki, sapratuši, cik svarīgs ir šis darbs, kļuva par profesores uzticamiem palīgiem. Kad viņi no rīta ieradās darbā, Doneja jau bija priekšā un vakarā, kad viņi noguruši devās atpūsties, profesore vēl palika strādājot. Pirmie panākumi kļuva redzami agrāk, nekā profesore bija cerējusi. Tieši desmit dienas pēc tam, kad viņi pa īstam bija ķērušies pie darba, pirmās sintezētās baktērijas uzklāja uz maza vara ekrāna un ievietoja elektronu mikroskopā. Tas bija dramatisks moments, kad Doneja, savu līdzstrādnieku ielenkta, palielinājumu vispirms nostādīja uz 500 000 reizēm, tad uz miljons reizēm un visbeidzot uz miljons un 250 000 reizēm. Te nu beidzot bija šis simetriskais daudzskaldņu veidojums ar smailēm. Un tas bija nevis kristāls, bet gan dzīva baktērija.

Profesore klusēdama ļāva saviem līdzstrādniekiem citam pēc cita apskatīt viņu radīto bezgala niecīgo būtni un dalīties kopīgajā triumfā.

Gandrīz vai bikli Doneja un viņas asistenti ar piespiešanos atgriezās īstenībā. Pagaidām šī sīkā būtne bija tikai zinātnisks kuriozs. Tagad to vajadzēja reproducēt biljonos — tādā vairumā, lai tie varētu piepildīt vienu mēģeni. Un tad šī baktērija būs jāsūta cīņā pret otru baktēriju, tās predestinēto ienaidnieku.

Dārgos nedaudzos pilienus uzpilināja uz divpadsmit dažādām barotnēm. Veselas sešas stundas nevarēja darīt neko citu kā tikai gaidīt. Nobeidzot mēģinājumu, izrādījās, ka deviņās mēģenēs baktērija nobeigusies, bet pārējās trijās sasniegusi maksimālo piesātinājumu.

No šīm trim mēģenēm antibaktēriju sāka audzēt plašākās kultūrās. Tās visas attīstījās lieliski. Bija jau pāri pusnaktij, kad Doneja nolēma izdarīt īsto pārbaudi.

Profesore paņēma no tvertnes duļķaino, ar baktēriju piesātināto jūras ūdeni mēģenē. To noslēdza ar sterilu gumijas aizbāzni. Viens no asistentiem piepildīja šļirci ar jauno kultūru un pasniedza Donejai. Viņa izdūra adatu cauri aizbāznim, un šķidrums, ieplūstot necaurredzamajā jūras ūdenī, radīja sīku virpulīti.

— Tagad atkal jāgaida, — Doneja teica. Tikai . viegli drebošā balss liecināja par sasprindzinājumu, kādu viņa pārdzīvoja. — Un tādēļ tagad iedzersim kafiju.

Viņa nevienam ārpus laboratorijas nebija stāstījusi par savu pārliecību, ka drīz kļūs redzami darba panākumi, jo baidījās riska — ja nu mēģinājumi tomēr neizdodas. Apgaismotie laboratorijas logi bija pievilkuši Abu Zeķi, un viņš ieradās laboratorijā īsi pirms mēģinājuma beigām.

—    Nāciet tik iekša! — Doneja aicināja. — Jūs esat ieradies tieši laikā, lai dalītos mūsu panākumos vai arī palīdzētu mums pārdzīvot neveiksmi.

—   Vai baktērija iedarbojas? — Abu Zeķi cerību pilns jautāja.

Doneja nedroši iesmējās.

—   Teorijā — jā, bet, kā būs praksē, to mēs tūlīt uzzināsim.

Viņa aizgāja pie galda, uz kura sterilā termostatā bija ievietota mēģene. Doneja piesardzīgi izņēma to un pacēla pret gaismu; visi pārējie sapulcējās apkārt viņai. Apmēram divas trešdaļas ūdens bija skaidrs un dzirkstošs. Profesore turēja mēģeni paceltu uz augšu un neatlaidīgi vēroja, kā atbrīvotās gāzes pūslīši ceļas augšup.

—    Baktērija atradās mēģenē tieši sešdesmit trīs minūtes, — viņa klusi teica. — Tagad izmēģināsim baktēriju tvertnē.

Nu vairs nevajadzēja domāt ne par sterilitāti, ne arī precīzu mērīšanu. Jauno kultūru no divām-mē&e- nēm ielēja tvertnē, un visi salasījās pie tvertnes, lai redzētu, kas notiks. Cits pēc cita parādījās mazi skaidra ūdens plankumiņi, uz ūdens virsmas visu laiku uzradās rāmi burbuļi, kas slinki, it kā ar apdomu pārsprāga, un tos nomainīja atkal jauni un jauni burbuļi.

—    Tas ir atbrīvotais slāpeklis, — profesore teica.

—    Gaisa spiediens tvertnē mainās.

Tā arī bija. Barogrāfa adata lēni, tomēr vienmērīgi virzījās augšup.

—   Jūs esat to paveikusi! — iesaucās jaunā ķīmiķe.

—    Mēs esam to paveikuši, — Doneja izlaboja.

—    Turpmākais darbs būs tīri mehānisks. Baktērija

tikai jāražo lielā daudzumā. Un tagad mums kādu stundu jāatpūšas, pēc tam pārbaudīsim vairošanās ātrumu, kā arī temperatūras un sāls satura ietekmi uz jauno baktēriju.

Profesore palūdza Abu:

— Aizejiet pie Gambulas vai Kaufmaņa. Būtu labi, ja viņi jau sāktu plānot antibaktērijas masveida ražošanu. Pasakiet, ka rīt no rīta, pareizāk sakot, šorīt, cik agri vien iespējams, man jārunā ar vienu no viņiem.

Donejai nemaz nevajadzēja doties uz pilsētu, lai sastaptu Gambulu. «Intel» saimniece pati ieradās zinātnieces dzīvoklī tieši tad, kad Doneja ieturēja sasteigtas brokastis. Gambula paprasīja Donejai tikai norādījumus, it kā viņa būtu profesores sekretāre.

Un jau pēc stundas «Intel» īsviļņu raidītājs noraidīja veselu birumu pasūtījumu galvenajai pārvaldei Vīnē. Uz Azaranu ar lidmašīnām un kuģiem sūtīja milzīgu daudzumu ķimikāliju — fosfātus, proteīnu, aminoskābes, neņemot vērā ne to cenu, ne arī to, no kādas zemes tās nāk. Darbā pieņēma inženierus, kuriem bija jāpārrauga naftas tanku attīrīšana un sagatavošana antibaktērijas audzēšanai. Lai antibaktēriju no tiem varētu ievadīt tieši Persi- jas līcī, vajadzēja pielāgot vecās caurules un ierīkot jaunas.

Pasūtījumu saņemšanu tikai apstiprināja. Nebija ne lieku jautājumu, ne solījumu, ne atrunu. Jau tai pašā naktī Azaranā ieradās pirmās transportlidma- šīnas ar inženieriem un ķimikāliju kravu. Divas lidmašīnas aizgāja bojā spēcīgā vētrā virs Vidusjūras, trešā eksplodēja nolaižoties, jo iekļuva nelielā gaisa virpulī. Visas pārējās laimīgi sasniedza Azaranu.

Gaisa tilts darbojās arī visu nākamo dienu bez pārtraukuma, un pirmais okeāna tvaikonis, kas lielā steigā tika piekrauts Keiptaunā, pa radio paziņoja ierašanās laiku.

Nedēļu pēc pirmā mēģinājuma desmit dažādās vietās Azaranas piekrastē jūrā ievadīja lielu daudzumu antibaktērijas. Izmēģinājuma vietu izraudzījās pēc rūpīgas paisuma un bēguma straumju izpētes. Rezultāti kļuva redzami jau pēc divpadsmit stundām.

Flemings, kuram bija atļauts kopā ar Doneju doties uz piekrasti, stāvēja pašā ūdens malā, kur tuksnesis, sliecoties lejup, izveidoja plašu, zeltainu liedagu, un kā apburts vēroja lielos slāpekļa burbuļus, kas parādījās virs ūdens un pārplīsa. Pat vētras sakultās jūras viļņi nespēja tos paslēpt, un savās plaušās Flemings juta dzirkstam atjaunoto, svaigo gaisu.

Trešajā dienā viņi abi ar Doneju devās atpakaļ uz «Intel» ciematu.

—    Tagad mums jāmēģina slepus aizsūtīt ar Nīlsonu kaut nelielu daudzumu antibaktērijas, — profesore teica. — Viss jau būtu jauki, tomēr šādai antibaktērijas ievadīšanai ir tikai vietēja nozīme. Jūs pats redzat, ka tik neliela iejaukšanās nekādi neietekmē meteoroloģiskos apstākļus.

—    Vai tad nav nekādu cerību, ka «Intel» bosi paši izsūtīs antibaktēriju? — Flemings uzmanīgi vēroja ceļu, jo mašīnas priekšējo stiklu padarīja necaurredzamu pēkšņā lietus gāze ar krusu.

—    Uz to nu gan nav nekādu cerību, — Doneja atbildēja. — «Intel» bosi antibaktēriju nevienam nedos citādi kā tikai ar saviem īpašiem noteikumiem. Tos viņi vēl nav paziņojuši, bet es varu iedomāties, kādi tie būs.

Donejas vārdus apslāpēja mežonīgs vētras kauciens, un mašīna lielajā vējā sāka svaidīties.

—    Laiks kļuvis vēl sliktāks, — profesore teica, un viņas balsī ieskanējās satraukums. — Es šaubos, vai mēs esam rīkojušies pareizi. Vai redzat, kas notiek, Džon?

Flemings pamāja un noliecās uz priekšu, lai saskatītu ceļu.

—    Mēs antibaktēriju ievadījām tikai vienā rajonā. Tur tagad atbrīvojas miljoniem" kubikpēdu slāpekļa. Tas rada konusveida zonu ar auestu gaisa spiedienu. Visur citur gaisa spiediens ir nolādēti tuvu vakuumam, un nelietīgā baktērija uzsūks slāpekli tikpat ātri, cik ātri mēs to atbrīvosim. Tā mēs neko nevarēsim palīdzēt, bet audzēsim tikai jaunus orkānus.

—    Ak dievs, cik lieks un bezpalīdzīgs brīžiem jūtas cilvēks, — Doneja nomurmināja.

Kādu stundu Flemings brauca klusēdams, koncentrējies, lai spētu vadīt mašīnu pa zemi, kas šķita pārvērtusies lietus, dubļu un vēja kaleidoskopā.

Kādas desmit jūdzes no galvaspilsētas vējš pierima, taču lietus vēl aizvien lija. Neparasti dzidrais gaiss radīja ilūziju, it kā visi priekšmeti atrastos daudz tuvāk, nekā bija īstenībā.

—    Paskatieties! — Flemings pameta ar galvu uz ka'niem pie apvāršņa.

Kalni izslējās asi un skaidri, gaišāki nekā violeti melnie mākoņi, kas joņoja pāri to galotnēm. Tieši virs tiem pacēlās milzīga iepelēku mākoņu spirāle, kuras virsotne līdzinājās dīvainai sēnei un nemitīgi mainīja savu apveidu.

—    Tornado centrs, — Doneja sacīja. — Mēs atrodamies rāmajā zonā, kas atrodas tam apkārt. Cerēsim, ka tā centrs nevirzīsies uz mūsu pusi.

—    Šķiet, ka tornado piltuve atrodas tieši virs Abu ciemata, — Flemings murmināja. — Viņa ģimenei neklāsies labi, ja viņi laikus nepamanīs mākoņus un neaizbēgs uz alu pie Nīlsona.

Tomēr tikai Lemka atradās pie Nīlsona, kad uzbruka tornado. Viņa bija uzkāpusi kalnā ar pārtikas grozu, kuru ik dienas nesa Nīlsonam. Viņš nelāva Lemkai atgriezties mājup, pamanījis neparasto klusumu un mākoņus, kas mežonīgā ātrumā traucās uz dienvidiem.

Sākumā Lemka negribēja paklausīt. Viņa bažījās, ka māte un mazais Jens varētu pārbīties no vētras. Bez tam Jusels bija solījies atnākt, lai paziņotu, kādas ir iespējas aizgādāt projām Nīlsonu ar kontrabandas baktērijām. Bet, kad tornado, plosīdamies pilnā sparā, iedzina viņus dziļāk alā, Lemku sagrāba bailes un viņa apklusa.

—    Nekas ļauns nenotiks ne Juselam, ne jūsu ģimenei, — Nīlsons centās viņu bezrūpīgi mierināt, kaut arī pats nemaz nejutās tik mierīgs.

Tomēr ne Juselam, ne Lemkas mātei un mazajam Jenām neklājās labi. Jusels ieradās tūlīt pēc Lemkas aiziešanas. Viņš bija devies ceļā agrāk nekā paredzēts, gribēdams pavadīt māsīcu pie Nīlsona, lai pastāstītu labas ziņas: jau rīt viņš cerēja aizvest Nīlsonu atpakaļ uz Londonu kopā ar visu, kas tam bija jāņem līdzi.

Jauno ziņu satraukts, viņš devās ceļā diezgan nepiesardzīgi. Lietū un smilšu vētrā viņš nemanīja, ka viņam seko kāda mašīna.

Un tā Kaufmanis, atraujot vaļā durvis un iedrā- žoties Abu mājā, pārsteidza Juselu pilnīgi nesagatavotu. Kaufmanim līdzi bija daži kareivji, kas, negaidot pat pavēli, tūlīt metās virsū lidotājam, aizbāza viņam muti un, sasaistījuši rokas un kājas ar virvēm, piesēja Juselu pie krēsla.

Kamēr Lemkas māte ar bērnu rokās spiedās pie sienas, Kaufmanis sāka metodiski ar delnas virspusi sist Juselam pa seju. Viņš nesita pārāk spēcīgi, taču sitieni atkārtojās bez žēlastības. Vācietis sita vispirms pa sejas vienu pusi, tad atkal pa otru. Juselam acu priekšā viss sagriezās, un viņš zaudēja samaņu.

Smagi elsdams, Kaufmanis pakāpās atpakaļ. Vecās arābietes acīs vācietis pamanīja dīvainu izteiksmi. Tā atsauca atmiņā senus notikumus, kad ar tādu pašu skatienu bija raudzījušies viņa varā nodoti cilvēki, kas ārēji gan it kā centās izdabāt, bet kuru gara spēku viņam nebija izdevies salauzt.

—    Aizvāciet veceni ar visu bērnu! — viņš norūca.

Tikko kareivji veco arābieti ar bērnu bija izgrū-

duši virtuvē, Kaufmanis izvilka Juselam no mutes lupatu vīkšķi. >

—    Cerams, ka tagad esat nācis pie prāta, — Kaufmanis teica, vēlreiz iesizdams Juselam pa seju, lai tas kaut cik atžirgtu. — Esmu prātīgs cilvēks un nemīlu vardarbību, tomēr jums jāsaprot, ka var notikt vēl šis tas, kas nebūtu jums pa prātam. Tāpēc esiet prātīgs un atbildiet uz dažiem pavisam vienkāršiem jautājumiem. Kas bija tas cilvēks, kuru jūs nelegāli ievedāt Azaranā?

Jusels, stiklainām acīm skatīdamies uz vāciet*, rīstīdamies tvēra gaisu un vilcinājās ar atbildi. Tad Kaufmanis sita atkal, un viss sākās no jauna. Jusela galva noslīga uz krūtīm, un šķita, ka viņš atkal zau

dēs samaņu. Viens no kareivjiem sāpīgi iebikstīja viņam ar durkli, un Kaufmanis atkārtoja savu jautājumu.

—          Tas bija profesors Nīlsons, — Tusels nomurmināja.

Kaufmanim aizrāvās elpa.

—    Nīlsons!

—          Tēvs, — Jusels čukstēja. — Jaunā zinātnieka tēvs.

Kaufmanis atvieglojumā uz mirkli aizvēra acis. Sekundes simtdaļu viņam jau bija rēgojies spokains viņa upura tēls.

—           Kāpēc jūs atvedāt viņu uz Azaranu? — Kaufmanis ņurdēja. — Kur viņš atrodas?

Jusels klusēja. Viņš vēroja, kā Kaufmaņa rokas savelkas dūrēs un lēni paceļas plecu augstumā. Ju- 1 sels nolieca galvu aiz bailēm un kauna.

—    Nīlsons ir alā pie tempļa, — viņš čukstēja.

—    Sīkāk! — Kaufmanis pavēlēja.

Tā kā Jusels jau bija sācis runāt, turpināt bija vieglāk. Tikko viņš sastomījās, Kaufmanis viņu atkal sita vai kareivis durstīja ar durkli, un tā drīz vien viņi zināja visu.

Apmierināti norūcies, Kaufmanis pavēlēja kareivjiem: — Viens no jums lai aizved viņu uz mašīnu. Lai paliek sasiets. Tu, — viņš teica otram kareivim, — nāksi man līdzi. Mēs pievāksim to amerikāni.

Viņi izgāja laukā. Laiks vēl aizvien bija mierīgs, tikai no labās puses nāca tāda kā dīvaina dūkoņa, pamazām pastiprinoties, līdz sāka gaudot vētra. Kārodams ātrāk dabūt rokā savu laupījumu, Kaufmanis tik tikko ievēroja melno spirālveida masu, kas uz- \ virpuļoja virs attālajām kalnu grēdām.

Viņi jau varēja redzēt templi, kad tos panāca tornado. Gandrīz vai noslīcināti lietus lavīnā, viņi kaut kā rāpās uz priekšu, līdz atrada patvērumu pie kādas lielas nogāztas marmora kolonnas. Tur nu viņi abi, drebēdami nāves bailēs, gulēja un gaidīja, līdz vētra norima tikpat pēkšņi, kā bija sākusies.

—    Iesim atpakaļ, — Kaufmanis elsa, — iekams vētra nav sākusies par jaunu. Paskatieties, kas noticis ar jūsu biedru un gūstekni. Es paraudzīšu, kā klājas vecenei un bērnam.

Kaufmanim bija neskaidra nojauta, ka arī vecā arābiete un mazulis ir viņa gūstekņi, bet, kad viņi nonāca atpakaļ ciematā, no mājas bija atlikušas tikai drupas. Tornado bija izkustinājis lēzeno akmens jumtu, un tas krizdams bija sagrāvis mājas sienas. Kaufmanis paskatījās pa caurumu, kas rēgojās bijušā loga vietā. Tūlīt pat viņš strauji atrāvās nostf sašķaidīts sievietes līķis nelikās nekāds jaukais skats…

Viņš atrada savus kareivjus noņemoties ap mašīnu. Aizdedzē bija iekļuvis ūdens, un pagāja kāda pusstunda, kamēr varēja iedarbināt motoru. Sasietais Jusels ar aizbāztu muti gulēja uz pakaļējā sēdekļa. Beidzot motors nosprauslājās, atdzīvojās un 4 sāka vienmērīgi darboties. Kaufmanis apsēdās blakus šoferim.

—    Brauciet, cik vien ātri varat, — viņš pavēlēja, — lai mūs tuksnesī nenoķer nākamais tornado. Brauciet tieši uz madmuazeles Gambulas rezidenci. Viņa droši vien pati gribēs nopratināt gūstekni.

Viņi nonāca pie mērķa tieši tad, kad debesis kļuva melnas kā naktī. Izkāpjot no mašīnas, Kaufmanis dzirdēja, ka no pilsētas otras puses kaukdams tuvojas otrs tornado. Viņš meklēja patvērumu ēkā, pamezdams Juselu mašīnā.

Gambula, kā parasti, sēdēja pie galda. Tumsā neskaidri vīdēja viņas seja. Elektriskās strāvas vairs nebija, un smagie aizkari pie logiem bija atvilkti uz abām pusēm; logos ar daudzajiem spraišļiem nebija vesela gandrīz vairs neviena rūts.

Kad Kaufmanis pienāca cieši pie galda, Gambula pacēla acis.

—    Ā, beidzot esat ieradies, — viņa nepacietīgi teica. — Tikko vētra mazliet pierims, dodieties uz ciematu un piezvaniet uz Vīni. Pasakiet viņiem, ka tagad noteicēji esam mēs un viņiem jāklausa mūsu pavēles.

Kaufmanis neizrādīja nekādu pārsteigumu.

—       Es nezvanīšu uz Vīni, — viņš lēni un apdomīgi * teica. — Ir tomēr dažas parādības, ar kurām arī jūs

nevarat tikt galā, un tornado ir viena no tām. Pirmo tornado uzbrukumu es jau pārdzīvoju tuksnesī. Un vispār man ir jaunas ziņas.

Gambula piecēlās un piegāja pie loga.

—    Jūs taču esat galīgi nobijies, vai ne? — Viņa nicinoši pavīpsnāja. — Visi baidās no atbildības un riska. Šodien pēcpusdienā aizgāju pie Andrē. Meitene ilgi vairs nedzīvos un tagad ir sākusi murgot. Gribēja man iestāstīt, ka skaitļotājs esot kļūdījies, ka vēstījumā nekas tamlīdzīgs neesot paredzēts. Bet es zinu, Herr Kaufmani, es to zinu! Visa vara un visas zināšanas pieder tikai man, nevienam citam!

Kaufmanis pārgāja pāri istabai un nostājās blakus Gambulai. Kaut kur pilsētā trakoja ugunsgrēks. Par spīti lietus gāzei vētras brāzmas vērta to aizvien plašāku.

—    Ak jūs, sīkmanis! — Gambula pat nedusmojās, varēja tikai noprast, ka Kaufmanis viņai pretīgs.

—    Jūs esat gluži tāds pats kā visi citi. Jums trūkst jebkādas iztēles. Panāciet šurp!

Gambula piepeši piegāja pie stikla durvīm, kas veda uz balkonu, un satvēra rokturi. Viņai tas bija jāspiež no visa spēka, lai durvis atvērtu.

—    Nāciet! — viņa atkārtoja. — Nāciet un paskatieties, kā stihija cīnās. Cīnās manā labā!

Kaufmanis stūrgalvīgi nekustējās ne no vietas.

—    Nobijāties? — Viņa iesmējās. — Gluži veltīgi. Mūs tā neaiztiks. Nedrīkst.

Gambula majestātiski izgāja uz balkona un nostājās pie balustrādes, izstiepusi rokas pret debesīm. Gambulas gavilējošie smiekli saplūda ar vētras gaudošanu.

Kaufmanis, kāda pēkšņa impulsa vadīts, piegāja pie balkona un aizvēra durvis. Uz mirkli ārprātīgais skaņu jūklis laukā it kā pieklusa, bet tūlīt atskanēja vēl drausmīgāks troksnis, un lielā, vecā māja nodrebēja. Kāds smags karnīzes gabals nogruva uz balkona, sašķīzdams sīkos gabalos.

Kaufmanis redzēja, kā Gambula neizpratnē stingi raugās uz kādu šķautnainu marmora kluci, tad viņai sejā iesitās vesels smilšu mākulis. Gambula strauji noliecās, ar dūrēm berzēdama acis, tad gluži kā akla klupdama krizdama metās pie durvīm un sāka dauzīt ar dūrēm pa tām. Biezais dekoratīvais stikls saplīsa. Gambulas rokas noplūda ar asinīm. Kaufmanis redzēja, kā viņa vārsta muti, droši vien kliedza.

Viņš atkāpās tālāk istabas tumsā, pasīvi vērodams notiekošo. Vēja brāzmas sekoja cita citai aizvien biežāk un biežāk, līdz nebija vairs ne mirkļa atelpas starp tām. Un tad tas notika: dārdoša akmeņu masa nogruva uz balkona un, aizraujot to līdzi, nogāzās pagalmā. Putekļi un smiltis sajaucās virmojošā mutulī. Kaufmanis piegāja tuvāk un, sa- miegdams tuvredzīgās acis, skatījās lejup.

Neko skaidri saskatīt nevarēja, taču Kaufmanim šķita, ka lejā starp gružiem un drupām redzams Gambulas sakropļotais ķermenis. Tad viņš labi patālu no sagruvušajām sienām sameklēja kādu krēslu un apsēdās. Ar drošu roku viņš aizdedzināja savu mazo cigāru.

— Kad pāries vētra, — Kaufmanis skaļi teica tukšajai telpai, — es pats piezvanīšu uz Londonu. Un tad vēl jānoskaidro attiecības ar angļiem.

Pieri saraucis, viņš iegrima pārdomās, cerēdams, ka tā nebūs pāiāk smaga problēma. Doneja varbūt būtu kaut cik atsaucīgāka, toties Flemings bija grūti pieveicams ienaidnieks. Pagātnē viņu starpā bija atgadījušies tik daudzi nepatīkami incidenti. Angļu intelektu, kas stūrgalvīgi pieķēries kādai domai, Kaufmanis nekad nebija spējis izprast.

Vētra it kā apgura, mākoņi saplaka, un kļuva atkal gaišāks, tikai vējš vēl aizvien nerimās. Kaufmanis nogāja pagalmā. Kāds no sargiem ziņoja, ka Jusels ievietots pagrabā. Kaufmanis, it kā no malas klausoties, dzirdēja pats sevi dodam pavēles, lai Juselu labi apsargā, tomēr apietas ar viņu pieklājīgi. Tad viņš aizgāja apskatīt Gambulas līķi. Saplosīts un sakropļots tas gulēja starp akmeņiem, un Gambulas asinīm pieplūdušās tumšās, nedzīvās acis stīvi vērās Kaufmanī.

Viena no Gambulas automašīnām bija palikusi nebojāta, un Kaufmanis lika aizvest sevi uz skaitļotāja ēku. Pa ceļam uz ciematu redzamie postījumi pilsētas nomalē bija drausmīgi. Pa postažu klaiņoja daži arābi, taču, ieraudzījuši automašīnu ar «Intel» emblēmu, viņi metās bēgt.

Ciemata masīvās un zemās ēkas izskatījās gandrīz vētras neskartas; bija izsisti daži logi, un pie administrācijas ēkas durvīm bija sašķiebti modernie, ļoti uzkrītošie izrotājumi. Kaufmanis aizbrauca tai garām tieši uz laboratoriju.

Laboratorijā Doneja viena pati darbojās ap savām mēģenēm, injicējot antibaktēriju. Daudzie haotiski izsvaidītie aparāti uz visiem galdiem, kādus vien Doneja bija sadabūjusi, dīvainā kārtā nomierināja pēc drausmīgās postažas tur, laukā.

—      Profesore Doneja, ceru, ka vētra jums nav nodarījusi nekā ļauna, — Kaufmanis teica, starojoši pasmaidīdams.

—    Nē, — viņa īsi atbildēja.

—    Atnācu jums paziņot, — Kaufmanis turpināja,

—   ka Frāulein Gambula ir mirusi.

Donejas izbrīns Kaufmani iepriecināja.

—      Gambula aizgāja bojā vētrā. Es- tagad esmu galvenais «Intel» pārstāvis Azaranā un lūdzu jūs palīdzēt man. Kā ir ar tām jūsu antibaktērijām, vai manāmi jau kādi rezultāti?

—    Pašlaik tā izskatās, vismaz vietējā piekrastē.

—      Wunderbar! — Kaufmanis iesaucās. — Visur citur laika apstākļi kļūs vēl ļaunāki, ja mēs viņiem nepalīdzēsim.

—    Tas jādara pēc iespējas ātrāk.

—    Tā jau es domāju, — Kaufmanis klusāk teica.

—   Ziniet, profesore, Frāulein Gambula gatavojās nogaidīt, kamēr pasaule būs ar mieru pieņemt viņas noteikumus, gluži neiedomājamus noteikumus. Viņa, protams, vairs nebija pie pilna prāta. Vai jūs zināt.

ka viņa pati nogalināja Saļimu, pati savām rokām nošāva viņu? Gambula bija kā nelabā apsēsta. Viņa būtu gaidījusi pārāk ilgi. Tad mēs visi būtu aizgājuši bojā.

Doneja salti paskatījās uz Kaufmani.

—    Mēs vēl aizvien varam aiziet bojā.

Kaufmanis nervozi aplaizīja lūpas un, noņēmis

acenes, atkal un atkal spodrināja to stiklus.

—           Londona pa radio noraidīja lūgumu pēc palīdzības. Tikko būs atjaunoti telefona sakari, es sazināšos ar Londonu un paziņošu, ka mēs esam gatavi palīdzēt, un aizsūtīšu viņiem jūsu ziņojumu par antibaktēriju. Profesors Nīlsons aizvedīs to ar pirmo lidmašīnu, kas dosies uz Londonu.

Kaufmanis pamanīja Donejas izbaiļu pilno skatienu.

—           Jā, es zinu visu. Arī to, ka profesors Nīlsons jau sen atrodas Azaranā. Viņš droši vien negribēs man uzticēties. Viņš vēl nesaprot, ka esmu tikai veikalnieks, un labs veikalnieks spēj aiz pašreizējā posta saredzēt labākus laikus.

Doneja nevarēja noslēpt savu atvieglojumu.

—           Tātad Nīlsons varēs paziņot, ka jūs piegādāsiet antibaktēriju pietiekamā daudzumā visai pasaulei?

Kaufmanis nepacietīgi papurināja galvu.

—           Ne jau nu tūlīt, — viņš teica. — Tikai tad, kad par to tiks piedāvāta pieklājīga cena. Es taču jums jau teicu, ka esmu veikalnieks.

Kaufmanis gāja uz durvīm un vairs nesmaidīja.

—           Stundas laikā jūsu ziņojumam jābūt jau pārrakstītam uz mašīnas un gatavam nosūtīšanai.

Pēc Kaufmaņa aiziešanas Doneja vēl kādu brīdi gluži automātiski turpināja darbu. Viņai nebija

ienācis prātā, ka Kaufmanis kaulēsies pat vēl tad, kad viņa paša dzīvība karājas jau mata galā.

Viņa aizgāja uz skaitļotāja ēku, lai sastaptu kādu, ar ko varētu parunāties. Durvīm bija izsisti stikli, cietis bija arī dzesēšanas tornis, taču pati skaitļotāja telpa bija neskarta. Nemanīja nevienu no sardzes, tikai no darbinieku atpūtas telpām iznāca kāds elektriķis. Viņš pastāstīja, ka par Flemingu neko nezinot, bet Abu Zeķi, kā viņam liekoties, pēcpusdienā, tūlīt pēc pirmā tornado, esot aizbraucis pie ģimenes.

Doneja pateicās viņam un devās uz lazareti pie Andrē.

Kopējā* bija aizbarikādējusi izdauzītos logus ar aizslietņiem. Viņa atviegloti pasmaidīja, beidzot ieraugot atkal kādu cilvēku.

—    Mis Andrē visu laiku gulēja, — kopēja čukstēja. — Man šķiet, ka tagad viņa jūtas mazliet labāk.

Doneja apsēdās pie gultas. Kopēja bija teikusi taisnību. Lai cik slikts bija apgaismojums, Doneja redzēja, ka Andrē sejas krāsa ir uzlabojusies.

—    Vai… vai kaut kas iznāca? — Andrē čukstus pajautāja, pat nepakustēdamās un neatvērdama acis.

Doneja satvēra meitenes trauslo roku.

—    Jā, antibaktērija darbojas, — viņa nomurmināja. — Barogrāfs laboratorijā rāda, ka gaisa spiediens vēl aizvien ceļas. Cik ilgi tā turpināsies, to es nezinu.

Andrē ar pūlēm pacēlās sēdus.

—    Vēstījumā nebija nekā par to, ka mums … — Andrē apklusa un nespēkā atlaidās guļus. — Es mēģināju to iestāstīt viņai. Viņa neko negribēja dzirdēt. Viņa atnāca pie manis pagājušajā naktī. Es lūdzu, lai viņa uzklausa mani, nevis skaitļotāju .. . Taču …

—     Jūs domājat Gambulu? — Doneja maigi teica. — Viņa ir mirusi, Andrē. Tagad vadītājs ir Kaufmanis.

Andrē lēni pamāja ar galvu, it kā būtu to jau zinājusi. Viņas pirksti meklēja Donejas roku.

—    Vai jūs man ticat?

Andrē redzēja, ka Doneja piekrītoši pamāj ar galvu. Pirksti atslāba, un viņa atkal gulēja aizvērtām acīm.

—    Izstāstiet man visu, kas noticis, un es pateikšu, kas jums jādara.

Cik īsi varēdama, Doneja izstāstīja visu, ko zināja. Viņa vēl nebija beigusi runāt, kad pamanīja Andrē guļam nekustīgi kā aizmigušu vai arī kā komā. Pēc dažām minūtēm meitene tomēr atkal sāka mierīgi un monotoni runāt.

Doneja klausījās ļoti uzmanīgi. Atbildība, kuru Andrē tagad uzlika viņai, bija milzīga. Tā gan biedēja, gan iedvesmoja. Donejas zinātnieces prātam nevajadzēja neko citu kā tikai pamatotu, loģisku motivāciju, lai sāktu rīkoties. Kad Andrē apklusa, Doneja atbildēja pavisam īsi:

—    Es tūliņ sākšu rīkoties.

Jau pēc pusstundas Doneja ieradās prezidenta pilī un kalpotājam lika nekavējoties aizvest viņu pie prezidenta. Viņa pati bija vadījusi automašīnu, kuru vēl lietojamu bija atradusi «Intel» mašīnu stāvvietā. Pirmo reizi kopš studiju laikiem viņa atkal bija sēdējusi pie stūres. Neko nenozīmēja arī tas, ka viņai neizdevās braukt gluži taisni. Daudzās vietās ceļu bija izpostījuši plūdi. Bija jātiek garām vai arī jābrauc pāri daudziem akmeņiem, kas bija nokrituši no sagrautajām mājām. Pie prezidenta pils nebija vairs neviena sarga.

Prezidents viņu pieņēma tūlīt. Viņš sēdēja krēslā ar augstu atzveltni un izskatījās daudz vecāks nekā iepriekšējā reizē, kad Doneja bija viņu sastapusi.

Prezidents piecēlās un sasveicinoties noskūpstīja Donejai roku, lūgdams viņu apsēsties. Kalpotājam viņš lika sameklēt kādu, kas varētu pagatavot kafiju. Tad viņš apsēdās savā krēslā.

—    Mana zeme iet bojā, profesore Doneja, — viņš vienkārši pateica.

—    Iespējams, ka visa pasaule aizies bojā, — Doneja atbildēja. — Tāpēc arī esmu atnākusi. Jūsu spēkos ir palīdzēt. Vai jūs jau zināt, ka Gambula mirusi?

Prezidents pamāja ar galvu.

—    Tātad tagad jūs esat brīvs.

—    Brīvs! — prezidents rūgti teica. — Mazliet par vēlu.

—    Nē, varbūt vēl nav par vēlu, — Doneja uzstāja. — Un tas daļēji atkarīgs arī no jūsu ekselences. Ja antibaktērija, kuru man izdevās sintezēt, paliks «Intel» rokās, tad drīz vien visa pasaule būs pilnīgi pakļauta viņiem.

—    Es gan zinu visai maz, taču apmēram noprotu notikumu gaitu. Kā es varu padarīt nekaitīgu šo Kaufmani? Viņš ir tāds pats, kādi bija visi pārējie — Saļims, madmuazele Gambula …

—    Ar Kaufmani tiksim galā mēs, — Doneja apsolīja. — Bet jūs pa to laiku izsūtiet pārējām valstīm antibaktēriju kā Azaranas valsts dāvanu. Tas būs brīvību atguvušās nācijas pirmais patstāvīgais solis.

Prezidents lūkojās uz Doneju skumjām, gudrām acīm.

—    Vai arī pēdējais, — viņš piebilda.

—          Nekādā gadījumā ne, ja vien katra laboratorija pasaulē saņems antibaktēriju. Tad mums vēl būs iespēja izglābt pasauli.

Doneja brauca atpakaļ uz ciematu, cieši apņēmusies rīkoties tā, kā uzskatīja par pareizu, taču milzīgā atbildība viņu biedēja. Viņa vēlējās aprunāties ar Flemingu, kura kritiskais prāts viņai tagad šķita sevišķi nepieciešams.

Doneja atrada Flemingu darba telpā aiz skaitļotāja, kur viņš strādāja pie papīriem apkrauta galda.

—           Hello, — viņš slinki apsveica Doneju — Es šeit ierakos, lai paslēptos no tuksneša vējiem un visādiem citādiem traucētājiem.

Flemings pameta skatienu rokas pulkstenī.

—           Ak dievs, vai patiešām jau tik vēls? Es te mēģināju darboties ar to Andrē būšanu. Lielāko daļu skaitļu jau izteicu ķīmijas formulās. Nekas jēdzīgs tur tomēr nesanāca.

Flemings nosvieda uz galda dažus papīrus. Doneja tos steidzīgi pārskatīja.

—           Ja tie būs nepareizi, tad Andrē noteikti aizies bojā, — Doneja īsi noteica.

—           Viņa taču tik un tā aizies bojā, vai ne? Esmu izmēģinājis visas iespējas …

Doneja nepacietīgi pārtrauca Flemingu:

—    Džon, tagad nav laika ar to nodarboties.

Flemings paskatījās uz viņu.

—    Ak tā gan — pats uztaisi, pats salauz?

Doneja nosarka.

—          Tagad pirmajā plānā izvirzījies kaut kas svarīgāks. Vai jūs esat aizmirsis, kas notiek gandrīz uz visas zemeslodes?

—    Nē, neesmu aizmirsis, - Flemings atbildēja.

—           Mēs esam daudzkārt kļūdījušies, — Doneja turpināja. — Mēs abi. Tagad es mēģinu kaut ko labot, jo tā ir mūsu vienīgā cerība. Mēs tagad esam atbildīgi par to, kas notiks ar visu pasauli. Vai nu uzvarēsim mēs, vai arī Kaufmanis.

Flemings sardoniski smīnēja.

—          Vai tad skaitļotājs jūs apstrādājis tāpat kā savā laikā Gambulu?

—           Gambula ir mirusi, — Doneja samierinoši teica.

—           Mirusi? — Flemings pielēca kājās. — Tātad skaitļotājs pārrēķinājies! Tas mēģināja mūs iznīcināt, un tomēr cieta neveiksmi.

Doneja papurināja galvu.

—           Mašīna nav kļūdījusies. Bija paredzēts, ka Gambula mūs aizstāvēs tikai tik ilgi, kamēr mēs paši spēsim visu izlemt.

Flemings pameta ar galvu uz skaitļotāja masīvo paneļu pusi.

—    Vai ari tas tur. ..

—          Nē, Džon, tagad mēs visu izlemsim paši, — viņa atkārtoja. — Vai tad jūs nesaprotat, ka tas var būt jaunas dzīves sākums?

Flemings savāca papīrus nekārtīgā kaudzē uz galda.

—           Tikai ne Andrē, — viņš skarbi atteica. — Pie velna visu^ Mums labāk derētu mazliet pagulēt, iekams vējš nav paspējis noraut jumtu virs mūsu galvām.

Viņi izgāja no skaitļotaja ēkas abi kopā. Viss dzīvojamais rajons atgādināja piegružotu, dubļainu kaujas lauku. Viņu mājiņas tomēr sniedza vēl kaut kādu provizorisku patvērumu. Flemings novēlēja. Donejai labunakti un pats aizgāja uz savu pili. Tai vairs nebija logu, un aplauzītās' palmas viņam tagad brīvi ļāva redzēt pretējo ēku, kurā atradās lazarete. Kopēja kaut kur bija sadabūjusi vējlukturi. Tas tagad bija vienīgais nespodri dzeltenais gaismas plankumiņš piķa melnajā tumsā un kā magnēts pievilka Fleminga skatienu un hipnotizēja viņa domas. Viņš iegrima pusmiegā, domādams par sīko dzīvības dzirkstelīti, kas vēl drebēja šī gaismas plankumiņa tuvumā.

Viņu pamodināja Abu Zeķi.

—    Tik daudz kas ir noticis, — Abu teica, cenzdamies savaldīties. — Vakardienas vētra kalnos bijusi briesmīga. Manas mājas vairs nav.

—    Un jūsu ģimene? — Flemings piecēlās sēdus.

—    Lemka un Jens abi ir dzīvi, bet mana sievasmāte mirusi. — Abu balss aizķērās. — Viņa bija no- gūlusies zemē, ar savu augumu aizsargājot bērnu. Kad es ierados, nodomāju, ka miruši abi. Bet tad Jens sāka raudāt. Viņš bija gluži samircis savas vecmāmiņas asinīs.

—    Kur ir Lemka?

—    Vētras laikā viņa atradās alā pie profesora Nīlsona. Viņa bija aiznesusi pārtiku. Kad sākusies vētra, Nīlsons nav Jāvis viņai aiziet. Viņi abi pārradās mājās tūlīt pēc tam, kad biju atbrīvojis Jenu. Lemka ļaunojas par visu, ko jūs un profesore Doneja, ko mēs visi esam šeit izdarījuši.

—    Ļaunojas? Abu, viņai ir taisnība. — Flemings juta, ka viņu atkal pārņem tik ierastā nevarības sajūta. — Nebūtu nekādas nozīmes, ja es sacītu, ka visu |oti nožēloju. Kas ir ar Juselu un Nīlsonu?

—    Jusels pagaidām atrodas drošībā. Viņš bija aizbraucis uz manām mājām norunāt ar Nīlsonu, kā nokārtot antibaktērijas aizvešanu uz Londonu nākamajā lidojumā. Kaufmanis izsekojis Juselu. Juselu piekāvuši un atveduši atpakaļ uz pilsētu. Man šķiet, ja nebūtu tā noticis, tad arī Jusels būtu aizgājis bojā kopā ar Lemkas māti. Šorīt pavisam agri no rīta, kamēr piemitināju Lemku un Jenu pie kaimiņiem, Jusels ieradās «Intel» mašīnā. Kaufmanis bija aizsūtījis viņu ar zīmīti Nīlsonam. Un tad Jusels mums pastāstīja, ka mirusi madmuazele Gambula.

—    Zīmīti Nīlsonam? — Flemings iesaucās. — Ko viņš raksta?

—     Kaufmanis grib sastapt Nīlsonu. Viņš sola, ka amerikānim nedraudot nekādas briesmas. Jusels pastāvēja uz to, ka tās esot lamatas, bet misters Nīlsons teica, ka gribot iet. Es viņu atvedu. Patlaban viņš pieņemamajā telpā gaida Kaufmani ierodamies no pilsētas.

Flemings izlēca no gultas.

—    Es iešu turp. Būtu labi, ja ari jūs, Abu, nāktu līdzi. Ja tas būs atkal viens no parastajiem Kauf- maņa trikiem ar dunci un revolveri, es gribu būt tur klāt.

Abi vīrieši steidzās uz administrācijas ēku. Asajā rītausmas gaismā tā izskatījās pārāk liela un bezgaumīga. Lielais vestibils tūlīt aiz ieejas bija pamatīgi cietis, un šķita, ka arī demoralizētie sargi tur pielikuši savu roku un šo to pievākuši.

—    Kaufmanis droši vien tagad sēdēs visvarenības tronī — Gambulas krēslā. Abu, jūs labāk palieciet tepat lejā. Brīdiniet mūs, ja kāds ierodas, — Flemings izrīkoja.

Viņš klusi uzskrēja augšā pa kāpnēm. Vienas no direktora kabineta dubultdurvīm bija tikai pievērtas, un Flemings klusi slīdēja gar sienu, līdz varēja sadzirdēt, ko iekšā runā.

Kaufmaņa rīkles balss izklausījās eļļaini pieglai- niīga un pieklājīga.

—     Ceru, ka jau pavisam drīz ieradīsies lidmašīna no Vīnes, Herr Nīlson, — viņš teica. — To piekraus nekavējoties, jums jāsagatavojas neērtam lidojumam. Laika apstākļi vēl aizvien nav uzlabojušies.

—     Un kā būs ar rakstisku pierādījumu par jūsu priekšlikumu? — Nīlsons dzedri jautāja.

—     Man ir prezidenta vēstule. Tā šo lietu padara oficiālu, bet, protams, visu kārtosim mēs. .

Tieši tādu piezīmi Flemings bija gaidījis. Viņš atgrūda durvis un iegāja kabinetā. Kaufmanis iztrūcies paskatījās uz viņu, taču runāja tālāk, it kā nebūtu pamanījis Flemingu.

—     Mēs, tas ir, «Intel», ražosim antibaktēriju un tiigosimies ar to, lai gan nedomājam aplaupīt cilvēkus. To gribēja darīt Frāulein Gambula. Es šiem nodomiem pārvilku svītru.

Flemings pagāja uz priekšu. v

—     Jums, Kaufmani, pašlaik nu gan nav nekādas iespējas nodarboties ar filantropiju.

—     Un jums nav nekādu tiesību ienākt šai kabinetā bez atļaujas, — Kaufmanis atcirta.

—     Šeit vairs nav Azaranas kareivju, kas varētu jūs aizstāvēt, un vairs nav pat sekretāra.

Flemings piegāja pie Nīlsona, un tagad viņi abi atradās aci pret aci ar vācieti.

Kaufmanis izņēma no etvijas savu mazo cigāru. Degošo sērkociņu viņš paturēja pie tā ilgāk, nekā bija nepieciešams. Viņa roka mazliet drebēja.

—    Nav nekādas jēgas atcerēties vecas nesaskaņas, — viņš teica, izņēmis cigāru no mutes. — Es darīju tikai to, ko priekšniecība lika darīt. Es tikai izpildīju pavēles. Taču tai pašā laikā es centos darīt arī ko labu, — Kaufmanis teica žēli smilkstošā balsī, nedroši vērodams savus viesus.

Nīlsons piecēlās un krampjaini ieķērās galda malā. Viņa pirkstu kauliņi kļuva gluži balti no saspringuma.

—    Jūs noslepkavojāt manu dēlu, — Nīlsons teica mānīgā mierā. — Manu dēlu nošāva viņa mātes un manu acu priekšā pēc jūsu pavēles. Ja man būtu iespējams un ja jūs vēl nebūtu vajadzīgs, lai es varētu tikt projām no šejienes, es būtu nogalinājis jūs tai pašā brīdī, kad ienācu šeit.

—    Es jūs lūdzu! — Kaufmanis iesaucās.

—    Kādu galu ņēma Gambula? — Flemings viņam uzkliedza.

—    Viņa nogāzās kopā ar savas mājas balkonu. Es atrādos pie viņas, kad tas notika. Es to redzēja. Viņa bija traka, gluži traka. Es nevarēju viņu glābt.

—    Bet vai jūs mēģinājāt viņu glābt?

—    Nē, — vācietis iegaudojās. — Es būtu varējis ievilkt viņu atpakaļ istabā, kad balkons sāka brukt. Bet es to nedarīju. Es labāk gribēju izglābt…

—    … pats savu ādu!

—    Pasauli! — Kaufmanis pielēca kājās un pāri galdam izaicinoši skatījās uz viņiem.

Pirms Nīlsons vai Flemings bija paspējuši pakustēties, Kaufmanis veikli aizlocījās apkārt krēslam un metās uz mazām durtiņām, kas veda uz slepenām

kāpnēm. Atrāvis tās vaļā, viņš pēkšņi atlēca atpakaļ. Tur ar sastingušu seju stāvēja Jusels, sažņaudzis rokā mazu, izrotātu beduīnu dunci. Kaufmanis rāvās atpakaļ.

—    Jūs nedrīkstat mani nogalināt! — viņš kliedza. — Es godīgi kārtoju darījumus. Es cenšos palīdzēt jums visiem!

Flemings piegāja pie loga.

—    Laiks pieturas gluži labs, — viņš teica. — Lidmašīna droši vien ieradīsies paredzētajā laikā. Pirms lidmašīnas ierašanās jūs mums palīdzēsiet tieši tā, kā pats teicāt. Jūs parakstīsiet rīkojumu, lai lidmašīna aizved Nīlsonu tieši uz Londonu. Un tas tad būs pēdējais pasākums, kuru jūs šeit noorganizēsiet. Nu, ķerieties pie darba!

Kaufmanis brīdi vilcinājās, tad piekrītoši pamāja ar galvu. Paņēmis spalvu, viņš noliecās pie rakstāmgalda atvilktnes, it kā lai sameklētu papīru.

Ar apbrīnojamu veiklību viņš pielēca kājās, tu- - rēdams rokā revolveri, un atmuguriski virzījās uz durvīm.

—    Šai spēlītei jūs, džentlmeņi, nederat, — viņš ņirgājās. — Jums labāk nemaz nevajadzēja to uzsākt. — Tad viņš pagriezās un metās uz kāpnēm.

Flemings un Nīlsons drāzās viņam pakaļ. Flemings redzēja, ka Abu paskatās uz augšu. Viņa brīdinājuma kliedziens atskanēja reizē ar revolvera šāvienu. Abu saļima. Kaufmanis nepaspēja apstāties skrējienā un uzkrita virsū savam upurim.

Pirms viņš bija paguvis piecelties, Nīlsons un tūlīt pēc viņa Jusels arī bija jau klāt. Flemings domāja tikai par Abu; viņš nometās ceļos un pacēla aiābu. Galva atslīga atpakaļ, no mutes sāka plūst asinis. Flemings nebija pārliecināts, vai Abu acis vēl redz vai arī mēģina viņam kaut ko pavēstīt. Lēnītēm viņš noguldīja Abu uz grīdas.

Nīlsons kā neprātīgs ar dūrēm apstrādāja Kaufmani.

—           Laidiet viņu vaļā, — Flemings uzsauca. Viņš piegāja pie dīcošā un vaimanājošā vācieša.

—           Mēs nenogalināsim jūs, — Flemings teica. — Jums būs jāatbild par slepkavībām gan Zenēvā, gan citās vietās, ja tikai visas tiesas jau nav aizgājušas bojā.

—           Es neesmu vainīgs slepkavībās, — Kaufmanis smilkstēja. — Es tikai klausīju pavēlēm.

Flemings novērsās, nespēdams ilgāk paciest kaut ko tik pretīgu.

—           Pievāciet viņu, Jusel! — viņš pavēlēja. — Aizvediet viņu uz lidostu. Paņemiet viņa revolveri. Tagad Kaufmanis vairs nesagādās jums nekādas grūtības.

—    Pagaidiet!

Visi pagriezās un ieraudzīja durvīs stāvam Doneju.

—    Ko jūs visi šeit darāt? — viņa jautāja.

Tad Doneja ieraudzīja mirušo Abu. Flemings viņai izstāstīja visu. Doneja aicināja Flemingu atpakaļ augšā.

—           Nāciet arī jūs, — Doneja pasauca Nīlsonu un Kaufmani.

Jusels atnesa baltu drānu un apklāja savu mirušo radinieku. Tad visi sagāja bijušajā Gambulas istabā. Doneja apsēdās pie Gambulas galda, un Kaufmanis, kuru apsargāja Jusels, stāvēja viņai pretī. Flemings

nemierīgi aizgāja pie loga, taču Doneja pasauca viņu atpakaļ.

—           Džon, — viņa teica, — tas viss nemaz nav tik vienkārši, kā jūs domājat. Mēs nebūt vēl neesam noslēguši visus rēķinus ar Herr Kaufmani.

Doneja paraudzījās vācieša nobrāztajā un nomāktajā sejā.

—    Kam jūs sūtāt ziņojumus uz Vīni? Kaufmanis vilcinājās atbildēt, bet, tikko Doneja

novērsa skatienu no viņa un paskatījās uz Juselu, Kaufmaņa mēle atraisījās.

—    Direktoru padomei, — viņš sabozies norūca.

—           Vai šai padomei jūs paziņojāt ari par Gambulas nāvi?

—    Jā.

—    Un kas tagad pārņems vadību šeit? Kaufmanis mirkli novērsās, tad pateica:

—    Es.

—    Bet jus taču neesat direktors. Vācietis, atgūdams pašapziņu, saslējās.

—    Pagaidām esmu direktora vietā.

—    Cik ilgi?

Atkal uz brīdi iestājās klusums.

—          Labāk pasakiet mums to ar labu, — teica Flemings.

—           Bet varbūt jūs labāk gribat, lai pārlaužu jums sprandu? — piebilda Nīlsons.

—           Šodien no Vīnes ar lidmašīnu ieradīsies trīs direktori. — Kaufmanis stāstīja tikai Donejai, it kā no viņas vēl varētu gaidīt kaut cik iecietības.

Doneja izskatījās mazliet pārsteigta. -

—    Trīs?

—     Viņiem vajadzēja ierasties jau agrāk, — Kaufmanis steigšus stāstīja, aizvien vairāk iekaisdams. — Frāulein Gambula šim darbam nebija piemērota. Atbildība bija pārāk liela, taču viņa neparko negribēja, ka uz šejieni sūtītu vēl kādu citu. Mums jau labu laiku bija pārāk maz vadošo darbinieku tik lielam pasākumam, bet Gambulai bija tuvas attiecības ar priekšsēdētāju. Viņa bija ļoti pievilcīga sieviete. Bet tagad ir citādi: es visu pasākumu nostādīju uz stingri lietišķiem veikalnieciskiem pamatiem. Tagad mums būs gan direktori, gan administratori un asistenti. Liela dala no viņiem ieradīsies jau šodien.

—    Patiešām? — Doneja ieinteresēta jautāja.

—    Jā gan. Un arī visādi papildspēki, kas mums nepieciešami. Tā …

Kaufmanis ar triumfa pilnu skatienu pavērās uz Flemingu un Nīlsonu, bet Doneja viņu pārtrauca:

—    Tad jau būs jūs jāapcietina. To nav grūti nokārtot. Kamēr vēl nav ieradusies lidmašīna, jūs mums palīdzēsiet jūsu kodā nosūtīt telegrammu uz Vīni.

—    Un kas jāpaziņo?

—     Ka visi atlidojuši sveiki un veseli un jums nekāda cita palīdzība vairs nav vajadzīga. Bez tam jūs mums iedosiet arī sarakstu ar sīkām ziņām par priekšsēdētāju un citiem direktoriem Eiropā, kā arī visas adreses un telefona numurus, kas šeit atrodami.

Tad Doneja pievērsās savam amerikāņu kolēģim:

—     Profesor Nīlson, es iedošu jums lT dzi uz Londonu ziņojumu, kā arī tik daudz antibaktērijas kultūras, cik vien varēšu. Man šķiet, ka pievakarē jūs jau ieradīsieties I.ondonā.

Ārkārtējo komisiju premjerministrs pieņēma savā personīgajā darbistabā Dauningstrītā 10. Lai gan viņš centās slēpt savu slimību, tomēr divas dienas biia nogulējis gultā. Ārsti slimību nosauca par sirds astmu, un tas bija tikpat labs apzīmējums kā jebkurš cits kaitei, ar kuru tagad mocījās lielākā daļa pusmūža cilvēku, jo elpot kļuva aizvien grūtāk un grūtāk. Ziņas par Donejas brīnumdarbu Azaranā bija jau sasniegušas Vaitholu, taču šejienes atmosfērā vēl nemanīja nekādu pārmaiņu.

Pretēji ārsta priekšrakstiem premjers tomēr piecēlās, lai sasveicinātos ar zinātnes ministru un Os- bornu.

—    Priecājos jūs redzēt, — viņš gārdza. — Vai stāvoklis vēl aizvien tikpat bēdīgs?

—    Kā ļaunā murgā, ser, — atbildēja ministrs. — Visa zemiene aiz Hemersmitas pārplūdusi, ceļi atrodas zem ūdens. — Viņš sāka klepot.

—    Jā, šis gaiss nenāk par labu mūsu veselībai, — teica premjerministrs. — Mums droši vien būs jāpadodas pašiem pirmajiem. Tā atrisināsies ne viena vien politiska problēma. Drīz vien mums būs visjaunākie ministri visā vēsturē, un viņus sauks par Pārdzīvotājiem.

Zinātnes ministram ar pūlēm izdevās iesmieties.

—    Ļoti nepatīkami, ser, ka Londonas lidosta pārplūdināta. Getvika, protams, jau labu laiku nav lietojama. Civilajai aviācijai no Hērnes arī vairs nav nekāda lielā prieka. Būtu labi, ja jūs ar savu autoritāti panāktu, lai Karalisko gaisa spēku lidlaukā Lainhemā atļautu ārpus kārtas nosēsties kādai lidmašīnai un tur dežurētu arī vismaz divi helikopteri, kas pasažierus nekavējoties nogādātu pie mums. Haidparkā gan izvietoti pusdienu izsniegšanas centri un pirmās palīdzības punkti, taču tur droši vien varēs atrast kādu piemērotu vietu.

—    Tas laikam nozīmē, ka jums ir jaunas ziņas, — premjerministrs teica.

—    Mēs uztvērām ziņojumu no Azaranas, ser, — sarunā iejaucās Osborns. — Profesors Nīlsons ir jau ceļā uz šejieni. Nīlsons un profesore Doneja pārņēmuši iniciatīvu un arestējuši Kaufmani, kas, šķiet, bija iejaukts arī Tornesas notikumos.

—    Bet kā ar antibaktēriju?

—     Nīlsons atvedīs, cik vien varēs. Ņemot vērā pašreizējās satiksmes grūtības, tas nebūs sevišķi daudz, tomēr pietiekami, lai iekārtotu apmēram tūkstoš antibaktērijas reproducēšanas centru.

—    Vai ar to nodarbosies kāda starptautiska organizācija?

—    Jā, — zinātnes ministrs atbildēja. — Visu valstu vēlēšanās sadarboties patiešām ir lieliska. Japāna piedāvā visus savus vēl lietojamos naftas tankkuģus antibaktērijas iesūknēšanai galvenajās jūras straumēs, tādās kā, piemēram, Golfa straume. Padomju Savienība antibaktēriju ražošanai pilnīgi atbrīvojusi piecas no savām ķīmiskajām rūpnīcām. Tādam pašam darbam sagatavotas arī piecdesmit procentu Amerikas Savienoto Valstu naftas pārstrādes rūpnīcu, kas tikai gaida, lai varētu sākt ražošanu. Pie mums Karaliskā inženierkaraspēka daļas līdz sestdienai sagatavos visus gazometrus, kas atrodas piekrastē. Pienotavas un benzīna firmas jau novietojušas savas autocisternas visās norādītajās vietās.

— Lieliski, — premjerministrs gārdza. — Cerēsim, veco zēn, ka vēl paspēsim visu laikā, lai paglābtu vismaz dažus no .mums. Jūs droši vien gribēsiet apspriesties ar Nīlsonu. Pēc tam atsūtiet viņu pie manis. Gribu iepazīties ar viņa plāniem. Un tad laikam vajadzēs nolasīt vēstījumu pa radio. Cilvēkiem derētu daži uzmundrinoši vārdi, kas iedvestu cerības.

Taču tikai nākamās dienas vakarā premjerministrs juta, ka viņam ir tiesības paziņot pasaulei par cerībām uz glābiņu. Iepriekšējās divdesmit četrās stundās ritēja drudžains darbs. Tūkstoš mēģenes ar antibaktērijas kultūru izrādījās tikai aizkustinošs sīkums, kad sākās sadale. Simtu no tām vispirms piešķīra angļu reproducēšanas centriem. Lai taupītu laiku, Nīlsons angļu ķīmiķus instruēja mutiski. Sagatavoja arī instrukcijas daudzās valodās, un armijas sakaru dienests noraidīja visām nācijām ziņojumu par antibaktērijas kultūrām un to nosūtīšanas laiku.

Premjerministrs uzstāja, lai raidījumu ievadītu Azaranas prezidenta uzruna.

Kaut gan radiosakari vēl aizvien bija apgrūtināti, lielākajā daļā zemeslodes raidījumu tomēr varēja uztvert.

«Daudzus gadsimtus mūs, azaraniešus, uzskatīja par atpalikušu tautu,» prezidents teica savā dziedošajā, maigajā balsī. «Tagad, kad mums radusies iespēja izglābt pasauli, mēs uzskatām to par lielu pagodinājumu un ar prieku cenšamies palīdzēt. Pie mums, Azaranā, atmosfēras apstākļi jau uzlabojas, mēs atkal varam elpot brīvāk. Mēs ceram un ticam, ka drīz atjaunotais gaiss nokļūs arī līdz visām pārējām daudz cietušajām tautām.»

Pēc tam premjerministrs nolasīja savu vēsturisko runu.

«Nesen sintezētā antibaktērija, .kuru saņēmām no Azaranas, dos iespēju pieveikt lielo ļaunumu, kas uzbrucis cilvēcei. Mūsu visu liktenis tagad atrodas zinātnieku rokās, un mēs ticam, ka, sadarbojoties ar viņiem, visu valstu valdības darīs visu iespējamo, lai glābtu pasauli. Apvienotajā Karalistē jauno antibaktēriju jau pavairo un ievada jūrā. Arī citas valstis jau saņēmušas pirmos antibaktērijas sūtījumus un drīz sāks piedalīties mūsu visu krusta karā pret drausmīgo cilvēces ienaidnieku. Azarana izsūtīs jaunus antibaktērijas krājumus, un tos izdalīs, cik ātri vien būs iespējams. Ja saskaņosim cilvēku pūles visā pasaulē, tad varam cerēt, ka drīz vien mainīsies jūras ūdens sastāvs un mēs visi atkal elposim katrs savas dzimtenes tīro gaisu.»

Galīgi pārguris, premjerministrs atslīga krēslā. Kamēr runu pāitulkoja un nolasīja visās piecās Apvienoto Nāciju Organizācijas darba valodās, premjers brīdi atpūtās. Pēc tam palūdza, lai piebrauc viņa mašīnu, un gandrīz čukstus teica saviem pavadoņiem:

— Džentlmeņi, es pats gribu pārliecināties, vai mani solījumi ir pamatoti. Man stāstīja, ka Londonas dokos esot viens no antibaktērijas reproducēšanas centriem.

Policijas mašīna pavadīja premjera limuzīnu cauri Sitijai, pāri Taueras tiltam. Tā meklēja ceļu cauri drupu kaudzēm un apbrauca daudzas aizbarikādētas ielas, līdz apstājās pie kādas vecas un noplukušas kuģu piestātnes.

Skumīgais lietutiņš, kas tagad smidzināja, likās jauka atelpa pēc bezgalīgajām vētrām un aukām.

Ūdens malā stāvēja divi vīrieši lietusmēteļos un novēroja kādu cilvēku policijas motorlaivā. Viņi satrūkās, pamanījuši, ka sagumušais, pavecais vīrs, kas nostājies viņiem blakus, ir premjerministrs.

—          Mēs pārbaudām atbrīvotā slāpekļa daudzumu, ser, — viens no vīriešiem paskaidroja. — Antibaktēriju ievadīja upē pirms sešām stundām.

—          Un kā tā iedarbojas? — premjerministrs jautāja.

—    Lieliski, ser. Lūdzu, nāciet un paskatieties pats.

Policijas kuterīša prožektoru gaismā netīrais upes

ūdens izskatījās melns un drūms. Kamēr viņi to novēroja, uz ūdens virsmas izveidojās burbulis un pārplīsa. Turpat netālu veidojās divi citi burbuļi.

—           Pēdējās divarpus stundās tas pats notiek visā upē, ser. Tas ir slāpeklis, kas atbrīvojas, kad jaunā baktērija nonāvē veco.

Pie piestātnes piebrauca vēl viena mašīna. Osborns bija atvedis šurp Nīlsonu. Premjerministrs viņiem rāmi uzsmaidīja un pacēla roku sveicienam.

—          Ceru, ka ārstēšana nav tikpat bīstama kā pati slimība? — premjers jautāja amerikānim.

Nīlsons papurināja galvu.

—          .Nē, ser. Antibaktērija nespēj pārdzīvot pašas radītos apstākļus. Profesore Doneja to ir ļoti rūpīgi pārbaudījusi. Antibaktērijai ir tikai viens ienaidnieks un viena barība — baktērija, kas izplatījās no Tornesas. Kad antibaktērija būs pilnīgi iznīcinājusi savu ienaidnieci, tā iznīks pati no sevis.

—           Gluži tāpat kā antibiotikas iznīcina baciļus un pēc tam iznīkst arī pašas, — piemetināja Osborns.

—          Starpība tikai tā, ka šai gadījumā esam pārliecināti, ka baktērija iznīks pilnīgi un galīgi uz visiem laikiem …

Premjerministrs smaidīdams atkal pārtrauca Nīlsonu:

—     Redzu, ka jūs pilnīgi kontrolējat savas antibaktērijas darbību.

Premjers vēl brīdi pastāvēja un noskatījās, kā rodas un pārplīst burbuli.

—     Paldies dievam! Paldies dievam! — viņš čukstēja, iedams uz savu mašīnu.

Divdesmit četru stundu laikā pēc Nīlsona aizlidošanas uz Angliju apstākļi Azaranā pilnīgi pārmainījās. Lidmašīnas no divpadsmit valstīm atveda zinātniekus un tehniķus, lai tie palīdzētu Donejai organizēt transportu un sakarus. Speciāla Apvienoto Nāciju karaspēka vienība atradās trauksmes stāvoklī, lai vajadzības gadījumā nekavējoties varētu iejaukties, taču Azaranas prezidents vēlējās, lai tie ierastos Azaranā tikai galējas nepieciešamības gadījumā — ja rastos draudi, ka «Intel» varētu uzsākt kaut kāda veida vardarbību. Doneja bija sev izcīnījusi pilnīgu brīvību un tagad netraucēta veica savu tiešo darbu.

Visa «Intel» organizācija sabruka mierīgi un galīgi. Interpols ciešā sadarbībā ar citu valstu drošības dienestiem, iepazinies ar dokumentiem, kurus Nīlsons bija atvedis uz Londonu, izdarīja kratīšanas «Intel» galvenajos centros Vīnē, Cīrihē un Hon- kongā. Daži uzvārdi, kas figurēja «Intel» dokumentos, radīja apjukumu un satraukumu vairāku valstu diplomātiskajās aprindās. Tika izdarītas vairākas pašnāvības un iesniegta vesela kaudze atlūgumu veselības stāvokļa dēļ. Tomēr visus šos notikumus tik tikko pamanīja apstākļos, kad risinājās pasau-

Ies mēroga drāma — cilvēki atjēdzās no haosa. Tas, kas vēl bija atlicis no «Intel», ātri vien iznīka pats no sevis, un pāri palika tikai tukši tirdzniecības kantori visās pasaules malās, kā arī neizlietoti miljoni Šveices bankās. Azaranā galveno antibaktērijas ražošanas centru un skaitļotāju atstāja pilnīgi Madlēnas Donejas un viņas sabiedrotā Džona Fleminga pārziņā, kuri abi vienā naktī bija kļuvuši par pasaulslavenām personām.

Drīz pēc tam, kad Flemings bija parūpējies, lai apcietina Kaufmani, viņš vēl pārdzīvoja ilgi neaizmirstamu sastapšanos. Viņš bija savācis visas Abu personīgās lietas, kas atradās nelaiķa galda atvilktnēs, un aizbrauca pie Lemkas. Niecīgs mierinājums bija tikai tas, ka prezidenta adjutants jau agrāk Lemkai bija paziņojis par vīra nāvi.

Sapostītajā pagalmā valdīja dziļš miers. Uz virves plandījās izmazgāta veļa. Mazuļa šūpulis bija nelikts pussagruvušās sienas paēnā. No provizoriska pavarda, kurā dega žagaru saišķis, gaisā vērpās dūmu grīste. Flemings pasauca Lemku un pagaidīja, kamēr viņa parādījās uz sabrukušo durvju sliekšņa.

—   Es atnācu, lai pateiktu jums… — Flemings iesāka.

—   Tikai nesakiet man, ka nožēlojat notikušo, — Lemka pārtrauca viņu un, seju novērsusi, devās pie auklas ar izžautajām drānām. — Un nesakiet arī, ka tā nav jūsu vaina.

—   Es patiešām negribēju jūsu vīru iejaukt šai lietā, — Flemings nomurmināja.

Lemka saniknotā pagriezās pret viņu.

—    Un tomēr iejaucāt mūs visus,

—    Man ļoti patika jūsu vīrs, jūs to zināt. Es viņu ļoti cienīju. Atnācu tāpēc, ka varbūt varu jums kaut kā palīdzēt, — Flemings lūdzās.

Lemka cīnījās ar asarām.

—    Jūs esat izdarījis jau pietiekami daudz. Jūs esat izglābis pasauli no jūsu paša radītā haosa. Un tagad jūs domājat, ka ar to arī viss nokārtots.

—    Es mēģināju izbeigt… — Fleminga balss aizlūza.

—     Jūs mēģinājāt, bet ciešam mēs. Meitenei, jūsu meitenei bija taisnība, ka jūs pazudināsiet mūs. Kādēļ jūs neejat atpakaļ pie, viņas un neuzklausāt, ko viņa saka?

—    Viņa mirst.

—    Vai jūs nogalinājāt arī viņu?

Lemkas skatienā bija vairāk žēluma nekā naida. Flemings nespēja atbildēt. Nolicis mazo sainīti ar Abu lietām šūpuļa kājgalī, viņš gāja projām.

Nonācis atpakaļ ciematā, viņš slepus kā zaglis pa nomaļiem celiņiem aizlavījās uz savu dzīvokli. Izņēmis no kādas atvilktnes skaitļotāja izsniegtos datus un savus aprēķinus, Flemings sāka tos pētīt.

Kad Doneja bija atteikusies palīdzēt, viņš bija tos nobāzis dziļi atvilktnē, neticēdams, ka viens pats varētu tikt ar tiem galā. Viņam nepietika zināšanu bioķīmijā. Jau veselu mūžību viņš vairījās apmeklēt Andrē, jo trūka spēka noskatīties, kā meitene lēni izdziest, un tagad viņš bija zaudējis visas cerības, ka Donejai varētu pietikt laika, enerģijas un gribas palīdzēt.

Profesore tagad bija iekārtojusies administrācijas ēkā. Visapkārt viņai atradās uz ātru roku uzrīkoti telegrāfa un radio sakaru aparāti. No šejienes viņa sniedza norādījumus un padomus visas pasaules zinātniekiem, kas nodarbojas ar antibaktērijas reproducēšanu. Flemings nesaprata, kā viņa visu to paspēj un vai viņai kādreiz atliek laiks arī izgulēties; pēdējā laikā Flemings Doneju nebija pat redzējis.

Viņš sēdēja savā mazajā istabiņā un īgni raudzījās uz skaitļiem/ Tad attaisīja jaunu pudeli viskija un centās kaut kā tikt galā ar tiem. Bija jau gandrīz pusnakts, kad viņš mazliet nedrošā gaitā devās pāri tukšajam laukumam uz laboratoriju.

Tā kā eksperimentālais darbs bija jau pabeigts, lielie antibaktērijas audzēšanas tanki bija pārvietoti uz administrācijas ēku, kur pietika vietas arī Donejas palīgiem. Laboratorija, kurā viss bija sācies, tagad izskatījās tīra, kārtīga un pamesta. Flemings pasniedzās pie slēdža un iededzināja gaismu. Gandrīz visa bojātā instalācija bija izlabota jau vakar.

Viņš pats īsti nesaprata, no kādām apslēptām atmiņas dzīlēm pēkšņi uzradās vajadzīgās zināšanas, kas bija apgūtas studenta gados. Varbūt palīdzēja arī vecais labais skotu viskijs, taču Flemings juta, ka pamazām smadzenēs sāk kārtoties vajadzīgie dati. Lēnām un uzcītīgi, viegli noreibis, viņš no milzīgā aprēķinu klāsta sāka sintēzi.

Fleminga zinātniskā darba pieredze palīdzēja viņam cik necik noturēties uz pareizā ceļa, taču viņš ar nožēlu saprata, ka elementārais darbs praktiskajā ķīmijā, kas prasīja lielu pacietību, nav viņam pa spēkam. Viņam trūka pacietības un sīkumainas akurātības, taču spītība un atmiņas par Lemkas žēluma pilnajām acīm neļāva viņam padoties. Flemings pat nepamanīja, ka rīta saule jau pārspējusi kailo elektrisko spuldžu gaismu, un nedzirdēja ari, ka atveras durvis.

—    Kas tad te par alķīmiķa midzeni! — atskanēja Donejas balss. — Par ko jūs esat pārvērtis manu laboratoriju? Ko jūs šeit īsti darāt?

Flemings noslīdēja no augstā ķebļa, uz kura sēdēja pie laboratorijas galda, un izstaipījās.

—    Hello, Madlēna! Es te mēģinu sintezēt to komponentu, kura trūkst Andrē. Lielākā daļa galvenās ķēdes šķiet kārtībā, bet sānu ķēdes nesanāk un nesanāk.

Doneja ar lietpratīgu aci novērtēja viņa darba rezultātus, kas mētājās uz galdiem neiedomājamā nekārtībā.

—    Tas mani nemaz nepārsteidz, — Doneja iesaucās. — Jūs esat savārījis neredzētu putru. Labāk atstājiet šo darbu man.

—    Man likās, ka jums nav laika. Jūs taču esat aizņemta ar daudz svarīgākām lietām — jums pasaule atkal jāievirza īstajās sliedēs.

Doneja, nemaz neklausīdamās, turpināja pārbaudīt viņa uzrakstītos vienādojumus.

—    Pēc vispārējā pieņēmuma ir tā, — Doneja klusi teica. — Ja Andrē asinīs vai endokrīnajos dziedzeros trūkst kāda komponenta, tad jābūt iespējai to aizvietot ar ķīmisku preparātu. Mēs tomēr nevaram būt pārliecināti, vai tieši šis ir īstais.

—    Bet tam vajadzētu būt īstajam, — Flemings uzstāja. — Tā taču apgalvo mūsu elektroniskais boss.

Doneja uz brīdi iegrima pārdomās.

—    Kāpēc jūs gribat to darīt, Džon? — viņa vaicāja. — Jūs vienmēr baidījāties no Andrē, vienmēr gribējāt novākt viņu no ceļa.

—    Tagad es gribu, lai viņa dzīvotu!

Ar tikko manāmu smaidu Doneja vērtējoši nopētīja Flemingu.

— Tagad ejiet un pabrokastojiet, Džon. Pec tam nāciet atpakaļ. Es došu jums kādu darbu.

Abi zinātnieki strādāja pilnīgā, gandrīz instinktīvā saskaņā, rūpīgi izvairīdamies no jebkādiem morāla vai emocionāla rakstura strīdiem. Viņi runāja tikai par savu neiedomājami sarežģīto darbu, un tas turpinājās veselas desmit dienas un arī lielāko daļu nakšu. Viņi pārlaida acis ziņojumiem par gaisa spiediena paaugstināšanos un vētru samazināšanos un tūlīt pat tos atkal aizmirsa.

Tā kā Doneju mocīja priekšnojauta par iespējamu neveiksmi, viņa Flemingam nemaz nestāstīja par injekcijām Andrē, kuras bija sākusi jau pirms sintezētā preparāta galīgās pārbaudes. Viņas sirdsapziņu neapgrūtināja nekādi ētiski apsvērumi. Andi ē dzīvība tik un tā karājās mata galā.

Flemings vēl aizvien izvairījās apmeklēt slimo meiteni. Viņš iestāstīja sev, ka ies pie Andrē tikai tad, kad būs pārliecināts par iespēju izglābt viņu. Flemings zināja, ka Doneja regulāri apciemo slimnieci, taču ar nodomu atturējās pajautāt, kā Andrē jūtas.

Doneja, lai gan manīja, ka slimnieces stāvoklis uzlabojas, vēl aizvien baidījās ticēt saviem panā-, kūmiem. Tikai pēc tam, kad ārsts vispusīgi izmeklēja slimnieci un pārbaudīja kustību refleksus, Doneja uzdrošinājās vismaz pati sev atzīties, ka paveikusi gandrīz neiespējamo.

Kādu vakaru nākamajā nedēļā Flemings aizgāja uz skaitļotāja ēku. Pa daļai, lai atvieglotu savu sirdsapziņu, pa daļai tāpēc, ka pie skaitļotāja viņam vajadzēja nekvalificētu palīgu, Flemings uzaicināja

šai darbā Juselu. Alga bija laba, un Jusels varēja palīdzēt Lemkai un Abu dēlam.

Kad Doneja sastapa Flemingu un Juselu pie skaitļotāja, arābs atvainojās un aizgāja, atstādams Flemingu divatā ar Doneju.

—    Džon, — viņa teica, — Andrē ir šeit.

Flemings pārsteigts paskatījās uz Doneju.

—    Kur?

—    Tepat aiz durvīm.

Doneja pavīpsnāja par Fleminga pārsteigumu.

—           Andrē ir vesela, Džon. Mums tas ir izdevies. Tagad viņai vairs nekas nedraud.

Pirmajā mirklī Donejai likās, ka Flemings vispār neko neteiks, taču viņš aizvainotā balsī pavaicāja:

—    Kāpēc jūs man neko neteicāt?

—    Es pati nezināju, kas tur iznāks.

Flemings izbrīnā vēroja Doneju.

—           Tātad jūs izārstējāt Andrē, lai tūlīt atkal atvestu šeit — pie skaitļotāja. Cik tas viss vienkārši, it kā viss būtu jau iepriekš izdomāts un mēs būtu tikai rīks citu rokās. — Flemings nodrebinādamies novērsās. — Un kā gan mēs tagad varēsim sacensties ar skaitļotāju?

—           Tagad viss paliek jūsu ziņā, — Doneja atbildēja. — Es savu darbu šeit esmu pabeigusi. Rīt lidoju atpakaļ uz mājām.

—           Jūs nedrīkstat to darīt! — Flemings iesaucās. — Jūs nedrīkstat mani vienkārši pamest… Kad viņa atkal ir šeil…

Doneja vēl nekad nebija piedzīvojusi, ka Flemings lūgtu palīdzību.

—           Džon, — viņa laipni teica. — Jūs taču neesat mazais bērns, kas slēpjas mātes svārkos. Jūs uzskata par zinātnieku. Un Andrē ne jūs, ne ari mani nav

izmantojusi par ieroci. Mēs paši apgriezām pasauli ar kājām gaisā. Andrē to izglāba.

Doneja aizgāja pie durvīm un pamāja gaidošajai meitenei.

—    Pirms manas aizlidošanas mēs vēl satiksimies, — viņa noteica.

Andrē, smaidīdama kā laimīga skolniece, ātri pienāca klāt Flemingam. Viņa gan vēl bija tieviņa un bāla, taču nemaz vairs neizskatījās pēc slimnieces. Meitene bija priecīga un kūsāja dzīves alkās, viņas skaistums bija kļuvis izsmalcinātāks. Flemings jutās aizkustināts pret paša gribu.

—    Es nespēju ticēt savām acīm, ka tā esat jūs, — viņš sacīja.

—    Vai jūs nepriecājaties?

—    Protams, ka priecājos .. .

—    Vai jums bail no manis? Es darīšu visu, ko jūs gribēsiet. Zinu tikai vienu — mums ejams viens ceļš!

—    Tad brauksim projām no šejienes, — Flemings teica. Viņš pagriezās un paskatījās uz milzīgo, ma- sīvo, pelēko skaitļotāju. — Bet vispirms iznīcināsim to. Šoreiz izdarīsim to pamatīgāk nekā pagājušajā reizē. Pēc tam sameklēsim kādu mierīgu zemes stūrīti.

—    Labi, — Andrē teica. — Darīsim, ka jūs vēlaties. Bet vai jūs patiešām esat visu labi pārdomājis?

Andrē paņēma Flemingu pie rokas un aizveda pie skaitļotāja.

—    Es parādīšu jums to pašu, ko parādīju Gambulai. Nostājieties man blakus.

Skaitļotājs sāka dūkt. Ekrāns iemirdzējās. Tāpat kā filmā, kad noregulē projektora asumu, ēnas kļuva mazākas un asākas, attēli ieguva noteiktu apveidu un perspektīvu.

—    Izskatās kā uz Mēness, — Flemings murmināja. — Nedzīvi kalni, putekļu pilnas ielejas.

—    Tas nav Mēness, — Andrē čukstēja, neatraujot acu no ekrāna. — Tā ir planēta, no kuras nāca vēstījums.

—    Vai jūs domājat, ka viņi mums parādīsies? — Flemings stingi vēroja dīvainās ēnas un atspulgus. — Apgaismojums izskatās gluži pārdabisks.

—    Tāpēc ka viņu gaismas avots, viņu saule, izstaro zilu gaismu.

Tagad uz ekrāna pletās milzīgs līdzenums, pie apvāršņa saplūzdams kopā ar tumšajām debesīm. Priekšplānā rēgojās baismīgi, dīvaini izstiepti veidojumi, it kā nejauši novietoti, it kā līdzenuma irdenajā virsmā iegrimuši.

Flemings juta, ka viņam pa muguru sāk tekalēt skudriņas.

—    Ak dievs, kas tie ir?

—    Tie ir viņi, — Andrē sacīja. — Tie, kas atsūtīja vēstījumu. Tie, kuriem es esot līdziga.

—    Bet viņi taču ir nedzīvi!"— Bet tūlīt Flemings pārlaboja: — Tas ir, viņi ir nekustīgi. Šķiet, ka visa viņu virsma ir cieta un blīva. Kā viņi redz?

—    Acīm nebūtu nekādas jēgas. Zilā gaisma iznīcinātu visus audus un nervu šķiedras, vismaz tādas, kādas pazīstat jūs. Viņi redz savādāk, arī viņu_pārējie maņu orgāni nav tādi kā cilvēkiem, — Andrē brīdi vilcinājās, — un tādi kā man.

Attēli uz ekrāna it kā saira, sāka mirguļot, pamazām izdzisa un izgaisa.

—    Un tas ir viss? — Flemings jautāja, juzdamies kā apmānīts.

Andrē pagriezās pret viņu. Uz viņas sejas spīdēja sviedru lāses, un acu zīlītes bija izpletušās milzīgas.

—      Jā. — Meitene smaidīja. — Tas ir viss. Tie ir viņi. Viņi gribēja, lai mēs redzam viņu planētu. Viņi domā, ka ar to pietiks. Varbūt tas ir brīdinājums. Varbūt viņi gribēja mums parādīt, ko izdara laiks un kā izbēgt no bojā ejas. Kā kļūt tādiem kā viņi.

Flemings paskatījās uz tukšo ekrānu. Viņam vēl aizvien rēgojās dīvaino būtņu apveidi, nožēlojami savā sastingumā.

—    Nē, — viņš teica.

—      Mēs tikai varam parādīt iespējamo ceļu, — Andrē teica. — Paies vēl miljoniem gadu, iekams Zeme…

—    Mums nav tiesību to darīt, — Flemings iebilda.

—      Izlietot zināšanas par to, kas kādreiz varētu būt?

Viņi vēl ilgi stiīdējās, beidzot Andrē teica:

—      Labi. Tātad jūs esat visu pārdomājis? Jūs gribat visu to iznīcināt? — Viņa izteiksmīgi pameta ar roku uz skaitļotāja pusi.

—     Jā, — Flemings apņēmīgi sacīja. — Es gribu to iznīcināt.

Andrē pasniedza Flemingam nelielu kaseti ar mazu filmas ritulīti.

—     Kas tas ir? — viņš jautāja, neķerdamies tai klāt.

—     Tā ir programmas izdzēšanas filma. Ta likvidēs visus ierakstus skaitļotāja atmiņas iekārtā. Ievadiet šo lentu, un pēc dažām minūtēm skaitļotājs būs vairs tikai metāla un stikla masa.

Flemings kopā ar Andrē piegāja pie vadības pults. Viņš noskatījās, kā Andrē ieliek kaseti, un pēc tam paskatījās uz sarkano kontroles paneļa pogu. Viņš jau pastiepa roku, lai to nospiestu, bet Andrē maigi, tomēr stingri satvēra viņa pirkstus.

38?

—           Es zinu, ka tā rīkoties nav pareizi. Tā ir aplamība. Es labāk gribētu, lai to izdara kāds cits. Atstāsim zīmīti. Bet kam?

Flemings laimīgi pasmaidīja.

—    Juselam.

—           Jā, — viņa piekrita, — Juselam. Viņš iedarbinās ievades iekārtu, nemaz nezinādams, ko izdara.

Andrē lieliem burtiem uzrakstīja Jusela vārdu.

—           Un tagad, lūdzu, vediet mani projām, — viņa čukstēja. Flemings viegli pielieca meitenes galvu un noskūpstīja viņu uz lūpām.

Mašīnā Andrē pieglaudās Fleminga plecam. Viņš droši brauca pa ceļu, kas atmodināja tik daudz atmiņu. Kad viņi tuvojās kalniem, Flemings nogriezās no ceļa, baidīdamies pamodināt gulošos ļaudis Lemkas ciematā.

Roku rokā viņi kāpa augšup pa taku uz baltajām tempļa drupām.

Kad viņi bija sasnieguši kāpnes, kas veda augšup uz sapostīto portiku, Flemings klusēdams apstājās.

—    Kāpēc mēs atnācām šurp? — Andrē čukstēja.

—          Lai elpotu, — viņš atbildēja un, galvu atmetis, dziļi ieelpoja.

Arī Andrē paskatījās augšup debesu velvē, kas virs kalnu galotnēm pie apvāršņa izskatījās tumšāka. Ziemeļzvaigzne karājās debesīs kā spožs lukturis. Netālu no tās mirguļoja kāda cita zvaigzne.

—           Kasiopeja, — Flemings teica, nemaz nešaubīdamies, ka arī Andrē raugās tieši turpat, kur viņš. — Tai ir arī otrs, jaukāks nosaukums — Skaistule krēslā. Vai tu redzi, kā viņa sēž?

Andrē iesmējās.

—           Nē neredzu. Bet tagad es zinu, kādēļ tu mani atvedi šurp. Lūk, tas gaišais plankums starp Ziemeļzvaigzni un tavu Skaistuli.

—           Jā, — Flemings teica, kā aizsargājot aplikdams roku Andrē ap pleciem.

—           Andromēda, — viņa čukstēja, — mana vārda- māsa.

—           Planēta, uz kuras atrodas viņi — sastingušie milzeņi bez acīm, tikai smadzenes.

Flemings tīšām novērsās no zvaigznēm.

—           No viņiem taču nav nekādas jēgas. Vai atceries skaitļotāju, kuru viņi lika mums uzbūvēt Tornesā? Vai atceries, ko skaitļotājs nodarīja tev? Tavām rokām?

—          Atceros. Bet, ja skaitļotājs būtu bijis ļoti saprātīgs, ļoti gudrs, vai arī tad tu būtu tam pretojies?

Andrē redzēja, ka viņš papurina galvu.

—           Padarīdami skaitļotāju brutālu un nežēlīgu, viņi piespieda tevi pārņemt kontroli. Tāpēc arī mēs izmainījām skaitļošanas ķēdes Azaranas modelī un atņēmām skaitļotājam spēju pašam lemt. Tas viss bija paredzēts. Viss bija iepriekš nosacīts.

—    Slāpekļa rijējs arī?

—            Protams. Tas notika tāpēc, lai būtu pilnīgi diošs, ka cilvēki paši pārņems kontroli savās rokās. Lai skaitļotājs nevarētu pieņemt nekādus lēmumus.

—           Bet kādēļ vajadzēja iet tik tālu? Baktērija mūs gandrīz iznīcināja.

—           Tā bija kļūda. Viņi kļūdījās vienu vienīgu reizi. Viņi nedomāja, ka pirmo skaitļotāju iznīcinās pilnīgi. Ja tu tonakt Skotijā nebūtu iznīcinājis skaitļotāju, baktērija būtu pievārēta daudz agrāk.

—           Un tu, kāds bija tavs uzdevums? Nodrošināt visu varu skaitļotājam?

—           Nē. Mans pienākums bija sameklēt cilvēku, kas spētu izprast, kā skaitļotājs jālieto. — Andrē virpi- nēja pirkstos Fleminga mēteļa pogu. — Tu man neuzticējies, un tomēr — tu gribēji «izlauzties cauri», izdarīt apvērsumu zinātnē.

Pēkšņi Andrē atgāja nostāk.

—    Tā ir, Džon. Viss tagad ir tavās rokās.

—    Un tu? — Flemings jautāja.

—    Arī es esmu tavās rokās.

—    Bet kas tu esi?

Viņa pienāca atkal cieši klāt Flemingam.

—           Miesa un asinis, — viņa priecīgi teica. — Donejas maisījums.

Flemings saņēma viņas seju abās plaukstās un pagrieza tā, lai dilstošā mēness gaisma apspīdētu to.

—           Ja pasaulē patiešām var notikt brīnumi, tad šis gan laikam ir brīnums.

Viņi pagriezās un roku rokā devās lejup pa kalnu taku.

—           Es atceros to nakti, kad pirmo reizi uztvērām raidījumu, — Flemings domīgi teica. — Es sāku muldēt par jauno renesansi. Biju maķenīt ieķēris. Vecais Bridžers teica: «Kad būs sagrautas visas margas, vajadzēs kaut ko, pie kā turēties.»

Flemings apkampa Andrē.

—           Jo ātrāk iemācīšos turēties pie tevis, jo labāk, vai ne?

- Andrē uzsmaidīja Flemingam, taču kaut kas viņu vēl aizvien satrauca.

—    Bet vēstījums?

Viņi bija jau sasnieguši līdzenumu. Flemings, pasteidzinājis gaitu, atkal satvēra Andrē aiz rokas un, vilkdams viņu līdzi, lieliem soļiem steidzās pie mašīnas,

—    Kurp mēs tagad dosimies? — Andrē jautāja.

—    Glābt skaitļotāju!

Viņš kliedza tā, ka atbalss atskanēja visā nokalnē.

—           Mums ir tieši tik daudz laika, Jai vēl paspētu noķert Juselu. Jaunā renesanse sāksies apmēram pēc stundas — ja mēs pasteigsimies.

Iesēdinājis Andrē mašīnā, viņš vēl mirkli uzkavējās un palūkojās debesīs, kas sāka jau bālēt pirmsausmas gaidās. Bezgala tālu, aiz neizmērojamiem telpas plašumiem starp Skaistuli krēslā un Ziemeļzvaigzni viņš vēl saskatīja dūmakaino Andromēdas galaktikas gaismu.

Jeiemejs Parnovs

Cilvēks prožektoru staros

1960. gada decembrī toreiz jau ļoti slimais Leo Scilards ieradās Maskavā uz kārtējo Paguošas konferenci. Aerodromā Scilardam paziņoja, ka viņu gaida sūtījums — smags akmens pelnu trauks, kas veidots uz viļņa muguras lidojošas zivs izskatā.

Klusais, sirmais cilvēks noņēma brilles, neizpratnē samiedza acis, bet tad pēkšņi paskaidroja:

— Jā, tas taču ir delfīns, speciāli manam referātam!

Referātu Scilards bija gatavojis, pamatojoties uz materiāliem no savas grāmatas «Delfīna balss», kurā parādīja, ka draudzība vienmēr sākas ar savstarpēju saprašanos.

Tādējādi fantastiskais stāsts, kuru bija radījis ievērojamais fiziķis, darbojās līdzi miera cīņā. Var būt, ka tas bija likumsakarīgs fināls ceļam, kas bija uzsākts jau pirms gadsimta ceturkšņa.

Līza Meitnere uz visiem laikiem atstāja Vāciju, kad lielais darbs pie transurāna elementu sintēzes galvenajos vilcienos bija pabeigts. Taču viņas sakari er Hānu un Štrasmani līdz ar to nepārtrūka. Viņi turpināja sarakstīties. Hāns īsumā ziņoja par vissvarīgākajiem rezultātiem, bet Meitnere tos komentēja. Mērķis šķita esam tuvu. Urāna bombardēšana ar neitroniem varēja solīt jaunus elementus ar 93., 94., 95. un 96. kārtas numuru. Bija jāpasteidzas. Līdzīgus pētījumus taču veica arī Irēna 2olio-Kirī un Sa- vičs Francijā, bet jau pirms vairākiem gadiem Romā urāna apšaudi ar neitroniem bija veicis Enriko Fermi. Padomju Savienībā šim procesam sasprindzinātu uzmanību veltīja Fļerovs un Pet- žaks.

Taču runa bija «tikai» par jauniem elementiem un ne par ko citu… -)

Hāns un Štrasmanis pirmie pārliecinājās, ka mērķis nesatur jaunus supersmagus elementus. Tieši otrādi, viņi konstatēja dalīšanās šķembas. Neitronu iedarbības rezultātā urāns skaldījās daudz vieglākos elementos. 1938. gada 22. decembrī par veiktajiem darbiem viņi nosūtīja paziņojumu zinātniskajam nedējas izdevumam «Die Naturwissenschaft». Izdevniecības direktors zvērēdams apsolīja, ka raksts parādīsies tuvākajā laidienā, tieši pēc divām nedējām — 1939. gada 6. janvārī.

Uz spēles bija likta Hāna nevainojamā reputācija. Vai nu tā bija kļūda, vai.. . Par visu viņš aizrakstīja Līzai Meitnerei uz Stokholmu.

Vēstule to sastapa Kungelvas nelielajā un mājīgajā viesnīcā, kur Meitnere kopā ar māsas dēlu Oto Frišu bija ieradusies pavadīt Ziemsvētku brīvlaiku. Tāpat kā viņa slavenā krustmāte, Oto Frišs bija gan fiziķis, gan «trešā reiha» bēglis. Taču viņš strādāja nevis Stokholmas Fizikas institūtā, kur bija uzaicināta Meitnere, bet gan pie lielā zinātnieka Bora Kopenhāgenā.

Līza Meitnere pārāk labi pazina Hānu, lai pieņemtu varbūtību, ka viņš, ķīmiski identificējot elementus, ir kļūdījies. Nevarēja būt šaubu: urāns tik tiešām sašķēlās bārijā un kriptonā, kaut arī tas runāja pretī dabas likumiem. Bija jāpieņem, ka šie likumi nav pareizi.

Taču Oto Frišs teica: «Neiespējami.» Par šādu ķecerību viņš nevēlējās pat dzirdēt. Paķēris slēpes, viņš atrāva balkona durvis un no lodžijas izlēca tieši sniegā.

Bet, kamēr viņš savilka slēpju saites, arī Meitnere paguva noskriet lejā. Un tā nu viņi gāja kopā pa bezgalīgo aizsnigušo lauku, virs kura vējā drebinājās kāda rūsgana nokaltuša auga dzelkšņainās galotnes. Viņa, trausla, visu pamesta vecenīte, aizelsusies gāja pa viņa slēpju ievilkto sliedi svešas zemes baltajā līdzenumā, kaut ko saukdama viņam nopakaļ.

Vēlāk Oto Frišs rakstīja:

«Viņai krietni vien nācās nopūlēties ar mani, lai piespiestu sevi uzklausīt, taču galu galā mēs sākām strīdēties par Hāna atklājuma būtību… Sīs jaunās kodolreakcijas formas pārsteidzošākā iezīme bija milzīgais atbrīvojušās enerģijas daudzums.»

Viņš bija gluži samulsis. Vēstulē mātei viņš atzinās: «Es jūtos kā cilvēks, kas, lauzdamies caur džungļiem, pats to nevēlēdamies, notvēris aiz astes ziloni un nu nezina, ko ar to iesākt.»

Dienā, kad nāca klajā Hāna un Strasmaņa raksts, Frišs atgriezās Kopenhāgenā un par visu pavēstīja Boram.

«Kā gan mēs to varējām tik ilgi nepamanīt!» uztraucās Bors. Pēc dažām stundām viņš jau atradās uz kuģa, kas devās uz Zviedrijas ostu Gēteborgu. Bet vēl tieši pēc diennakts milzīgais laineris «Drottningholm» aiznesa viņu pāri okeānam,

Tā sāka tīties vaļā bezprecedenta atomepopejas trakā atspere.

Kuģis, uz kura atradās Bors, vēl nebija paguvis ienākt Ņujorkas ostā, kad Oto Frišs izdarīja klasiski vienkāršu eksperimentu, kura nolūks bija apstiprināt viņa un Meitneres interpretāciju Hāna eksperimentam. Un 1939. gada 15. janvāri pasaules pulksteņi sāka skaitīt bargā atomlaikmeta minūtes un stundas.

Friša atomtermometrs uzrādīja enerģiju, kas 50 miljonus reižu pārsniedza to enerģiju, kas izdalās, ūdeņradim sadegot skābeklī. Izrādījās, ka kosmosā notiekošie procesi var norisināties arī Zemes apstākļos. Angļu žurnāls «Nature» rekordlaikā nopublicēja Meitneres un Friša rakstu «Urāna skaldīšana ar neitroniem — jauns kodolreakcijas tips». Džins bija izlaists no pudeles. Bet Nils Bors, ieradies Nu j°r kā, nesteidzās uz Prinstonas Augstāko pētniecības institūtu, kur viņu gaidīja Einšteins. Abstraktās problēmas par kosmosu un cēlonības statistisko dabu nu atvirzījās otrajā plānā. Apspriedis Hāna atklājumu ar Villeru, Bors tikās ar labākajiem Amerikas fiziķiem, kuru skaitā toreiz bija jau ari no fašistiskās Itālijas izbēgušais Fermi.

Taču izlaidīsim dažus vēsturiskus un tagad labi zināmus laika posmus, kas galu galā noveda pie sprādzieniem Alamogordo tuksnesī un virs Hirosimas …

1939. gada 3. martā Leo Scilards (kas tajā laikā bija ieradies Savienotajās Valstīs no hortijiskās Ungārijas) kopā ar Volteru Zinu noorganizēja eksperimentu, kura mērķis bija atkārtoti panākt urāna skaldīšanos.

«Gaismas uzliesmojumi uz ekrāna,» rakstīja Scilards, «varēja nozīmēt, ka urāna dalīšanās procesā izstarojas neitroni, bet tas savukārt nozīmēja, ka milzīgu atomenerģijas daudzumu atbrīvošanās vairs nav aiz kalniem.

Mēs pagriezām slēdzi un ieraudzījām uzliesmojumus.

Kādu bridi mēs tos novērojām, bet tad visu izslēdzām un gājām mājās.

Tajā naktī man nepalika tikpat kā nekādu šaubu, ka pasauli gaida nelaime.»

Uzliesmojumi uz oscilogrāfa ekrāna, kurus čukstus skaitīja Scilards, bija kā lākteņu virtenes gar ceļu uz bezdibeni, kura vārds ir «ķēdes reakcija». Kosmisko spēku, kas iesprostots urānā, varēja atbrīvot ne tikai reaktorā, bet arī bumbā.

Bet Vācija veica darbus urāna skaldīšanā, tīkoja pēc čehu rūdas raktuvēm un norvēģu smagā ūdens fabrikām. Hitlers varēja tikt pie atombumbas.

Ieradies Amerikā, profesors Pēteris Debajs apstiprināja mūsu visjaunākās nojautas.

1945. gadā, atbildēdams senāta komisijai, Leo Scilards teiks:

«Viņi (vācieši — J. P.) būtu varējuši sākt atomieroču radīšanas darbus 1940. gadā un ar maksimālu piepūli būtu tos sekmīgi pabeiguši 1944. gadā. Viņi būtu uzvarējuši, iekams mums būtu radusies iespēja realizēt iebrukumu Eiropā.»

Dzīve parādīja, ka vācu fiziĶi bija daudz tālāk no atombumbas radīšanas, nekā toreiz likās. Padomju Armijas graujošie triecieni * bija izšķīruši kara likteni ilgi pirms operācijas «Overlord». Kauja pie Volgas, bet nevis izcelšanās Normandijā bija vēstures pavērsiena punkts.

Taču kara sākumā zinātniekiem antifašistiem bija pilnīgi reāls pamats bažīties, ka Hitlers var iegūt atombumbu. Pēc Scilarda ierosinājuma viņi nolēma griezties pie Ruzvelta.

Kurš varēja cerēt, ka prezidents izturēsies pret viņu ar vislielāko uzmanību? Tikai Einšteins. Un viņi devās pie lielā zinātnieka, relativitātes teorijas radītāja.

—   Es nepazīstu prezidentu, un prezidents nepazīst mani, — atbildēja Einšteins.

—    Viņš zina par jums un ciena jūs. Jūs esat vienīgais cilvēks, kuru viņš uzklausīs. Amerikas un visas pasaules labad absolūti nepieciešams kaut ko darīt. Nedrīkst zaudēt ne minūti.

1939. gada 2. augustā Scilards un Tellers aizveda uz prezidenta kanceleju vēsturisko Einšteina vēstuli.

Tā sākās bezprecedenta dzīšanās pēc bumbas, kurai nebija lemts satriekt nacismu, bet kura, nomesta no «lidojošā cietokšņa», pēc tam sprāga virs Hirosimas.

Es minēju šīs epizodes ne tikai tādēļ, lai atgādinātu, kas ir Scilards un Frišs. Būdami gadsimta lielākās epopejas līdzdalībnieki, viņi atkal tiekas daudz pieticīgākajā zinātniskās fantastikas druvā. Un man gribējās paanalizēt, kāpēc tas noticis. Tieši tādēļ arī nācās atgriezties pie notikumiem, kas risinājušies pirms apmēram trīsdesmit gadiem.

Tagad pievērsīsimies darbiem, kurus sarakstījuši Frišs (novele «Par iespēju radīt ar akmeņoglēm darbināmas spēkstacijas») un Scilards («Galvenā stacija»). It kā norunājuši, viņi abi izvēlējušies gandrīz vienādu izklāsta formu. Pirmajā gadījumā — stilizē- šanu pēc zinātniska raksta parauga, otrajā — savdabīgu apskatu par, kā mēdz teikt, «problēmas pašreizējo stāvokli». Pat virsraksti ir apbrīnojami līdzīgi! Taču, ja atceramies, ka apmēram 40 procenti zinātnisko publikāciju sākas ar vārdiem «Par iespējamību (neiespējamību) . ..», tad viss nostājas savā vietā. Tālab runa būs

nevis par nejaušu līdzību, bet gan pār tādu līdzību, kuru nosaka izvirzīto uzdevumu tuvība.

Ja cilvēks būtu apguvis atomenerģiju pirms termoelektrosta- ciju laikmeta — ja vien tas būtu bijis iespējams —, Friša noveli droši vien varētu reģistrēt atklājumu sarakstā. Apmēram tā atom- inženieris varētu aprakstīt ogļu kurtuvi, kuru viņš nupat kā izgudrojis. Kālab gan Frišam bija vajadzīga tāda darbības laika inversija? Varbūt tikai joka pēc? Ne velti noveli uzņēma rakstu krājumā «Fiziķi joko». Taču pievērsīsimies noveles beigu vārdiem:

«Pastāv iespēja — kaut arī tā varētu likties nereāla —, ka varētu zust kontrole pār skābekļa piegādes sistēmu. Tā rezultātā izkustu viss reaktors un atbrīvotos milzīgi daudzumi indīgu gāzu. Tas ir iespaidīgs arguments pret akmeņogļu reaktoriem, par labu atomreaktoriem, kuru pilnīgā drošība ir pierādījusies vairāku tūkstošu gadu laikā.»

Ar kādu nežēlīgu ironiju tie skan uz to ziņojumu fona, kurus laikraksti sniegusi par atombumbvedēju bojā eju virs Spānijas ciema Palomaresas un Grenlandes ledājos, par radioaktīvo atkritumu konteineru nogremdēšanu okeānā, kas vēl gluži neseirnostā- dīja zem jautājuma zīmes pašu iespēju saglabāt dzīvību uz mūsu planētas! Nē, ne jau joka pēc Karaliskās zinātņu veicināšanas biedrības loceklis, Kembridžas universitātes Trinitijas koledžas profesors Oto Frišs, kas bija starp tiem, pirmajiem, kuri iesoļoja atomlaikmetā, ķēries pie spalvas.

Vēl nebija izklīduši ugunsgrēku dūmi pār drupās satriekto Berlīni, kad Losalamosas laboratorijas (tur realizēja pazīstamo projektu «Manhetena») līdzstrādnieki centās apturēt liktenīgos soļus uz bezdibeni. Scilards bija viens no aktīvākajiem projekta «Manhetena» līdzautoriem un vieas no visniknākajiem Japānas pilsētu bombardēšanas pretiniekiem. Viņš zināja, ka bumba jau ir ģenerāļu rokās, ka mērķi nozīmēti: Hirosima, Kokura, Nagasaki un Nigata. Rūgtā likteņa ironija? Viņš bija atdevis savas rokas, savas smadzenes un sevi visu vienam vienīgam uzdevumam — glābt pasauli no totālas iznīcināšanas. Un tagad viņa roku darinājums draudēja pasaulei ar jaunu, nedzirdētu katastrofu.

Un atkal Leo Scilards dodas pie Einšteina. Cikls noslēdzas, viss atsāk savu riņķojumu. Cenzdamies apstādināt baismīgos ratus, Einšteins un Scilards nosūta vēstuli Ruzveltam. Taču prezidents nomira, tā arī nepaguvis to izlasīt.

«Visu 1943. un daļēji arī 1944. gadu,» vēlāk rakstīja Scilards, «mūs vajāja bailes, ka vāciešiem izdosies radīt atombumbu agrāk … taču, kad 1945. gadā mūs atpestīja no šīm bailēm, mēs ar šausmām sākām domāt, kādus gan vēl bīstamus plānus kaļ amerikāņu valdība, plānus, kas vērsti pret citām valstīm.»

Tieši 2.45 pēc Marjanas salu laika, pirmdien, 1945. gada 6. augustā no Tiniānas salas slepenās bāzes trim paralēliem skrejceļiem pacēlās trīs «B-29» tipa bumbvedēji. Prezidents Trumens izlasīja vēātuli. Tā bija viņa atbilde.

«Jūs varat iedomāties, cik pārsteigti mēs bijām, kad nolaidāmies šajā pilsētā un konstatējām, ka tā ir pilnīgi neapdzīvota.» Tā sākās Scilarda f-tāsts «Galvenā stacija»; Svešas, tālas civilizācijas sveši zinātnieki veic izrakumus uz Zemes, kas izdarījusi atom- pašnāvību. Stāstītājs ir pētnieks, kas personificē «veselo saprātu». Viņš polemizē ar kādu Iksremu, kas izvirzījis hipotēzi, ka starp divu kontinentu iedzīvotājiem norisinājies karš, kurā uzvarējušas abas puses. Tas ir humors ar pašnāvniecisku pieskaņu, mēms, gandrīz histērisks kliedziens. Kodolskaldīšanās reakciju pārpelno- tās Zemes aina Scilardam ir nevis dīkas fantāzijas auglis, bet gan uzmācīga apokaliptiska vīzija. Viņš bija viens no tiem, kas izlaida džinu un vēlāk neprata to iedabūt atpakaļ pudelē. Traģēdijā, kas risinājās ap Scilardu, viņam bija gan dramaturga, gan traģiskā varoņa loma. Šķita, ka arī aiz nāves sliekšņa šobrīd vēl dzīvo, bezrūpīgi smejošo cilvēku-pelni klauvēs pie viņa lielās sirds.

Sis «veselais saprāts», neprasme redzēt tālāk par savu degungalu liek traģēdiju samainīt ar farsu, rakņāties ap problēmu par mazām mājiņām ar burtiem «S» un «V» uz durvīm. Mirusi, uz mūžiem mirusi Zeme! Bet, ja uz mirkli atgriežamies pie pirmsākumiem, varbūt tieši viņa «veselais saprāts» bija tagad licis cilvēcei balansēt uz naža asmens? Nē, acīmredzot tā nav… Ne jau «veselais saprāts» tajā pelēkajā rītā aizveda viņu pie Einšteina, bet gan vāciešu noteiktais embargo čehu urānam un pilnā jaudā palaistās Vemorkas rūpnīcas «Norsk Haidro» elektrolīzes baterijas.

Jo mazāk nejauši ir liktenīgie soļi, jo tie ir briesmīgāki.

Līdz sava mūža pēdējām dienām (viņš mira ar vēzi) Leo Scilards turpināja cīņu par mieru. Viss tika pakļauts šim augstākajam uzdevumam, kā viņš to mēdza saukt. Tajā skaitā arī literārā darbība. Šausmās atdzīvojās uz papīra, lai nekad nekļūtu par īstenību. Scilards bija ģeniāls fiziķis. Taču pēc Hirosimas fizika viņam atkāpās otrajā plānā. Lūk, kādēļ Scilarda fantasta stāstus nedrīkst uzskatīt tikai par zinātnieka hobiju. Viņš uz tiem raudzījās ļoti nopietni. Viņš ticēja, ka miers uz Zemes atkarīgs no visu cilvēku gribas. Tāpēc cilvēkiem jāzina taisnība.

Tāpat kā dažas jaunākās zinātnes disciplīnas, arī fantastika radās «robežjoslā», taču nevis tur, kur krustojas vairāki zinātnes atzarojumi, bet gan tur, kur sanāk kopā metodēs dažādi, bet mērķī vienoti cilvēces izziņas celi. Šī filozofiskā problēma tikko aizskarta, tā vēl gaida savu pētnieku (mēs ar M. Jemcevu par to jau rakstījām žurnālā «KoMMyiiHCT» 1965. gada 15. numurā ).

Tikai tad, ja zinātniskajai fantastikai pieiet kā unikālai mūsdienu kulturas parādībai, var saprast, kāpēc tā izrādījusies tik pievilcīga zinātniekiem. Kodolfiziķi Leo Scilards un Oto Frišs, bioķīmijas profesors Aizeks Azimovs, lieliskais astrofiziķis Freds Hoils, antropologs Čeds Olivers, astronoms un izcilais zinātnes popularizētājs Arturs Klarks, Einšteina līdzgaitnieks poļu akadēmiķis Leopolds Infeids, kibernētikas radītājs Norberts Vīners — tas ir pieliekami pārliecinošs zinātniskās fantastikas savervēto lielo zinātnieku saraksts.

Var, protams, strīdēties, cik lielā mērā šāda zinātnes un mākslas sintēze ir nejauša, cik likumsakarīga. Tomēr jādomā, ka tā nav nejauša. Katrā ziņā tā precīzi atspoguļo vienu no galvenajām mūsdienu zināšanu attīstības īpatnībām — atsevišķu, bieži vien pat savstarpēji ļoti tāli stāvošu atzarojumu apvienošanu. Ši sintēze ir arī lieliska ilustrācija vienam no dialektikas pamatlikumiem — nolieguma nolieguma likumam.

Hieroglifi uz Abu Simbela bazalta kapakmens pauž: «Kad cilvēks uzzinās, kas liek zvaigznēm pārvietoties, Sfinksa sāks smieties un dzīve Zemes virsū izdzisis.» Mēs vēl nezinām, kas liek kustēties zvaigznēm. Varbūt nekad arī neuzzināsim. Varbūt uzzināsim rīt. Svarīga ir ne tikdaudz izteiciena jēga, cik apbrīnojamā zinātniskā poēzija. Vai varbūt apbrīnojamā zinātnes poetizēšana? Mūsu gadsimtam nav pieejama tik viengabalaina pasaules uztvere. Cilvēces kultūra jau sadalījusies eksaktajā un humanitārajā kultūrā. To norobežotība pastiprinās no dienas dienā. Katrai no tām ir ne tikai sava īpaša valoda vai evolūcijas specifika, bet arī savi estētiskie kanoni. Neapturami augošais un prātam neaptverami zarojošais zinātnes koks galu galā izaudzējis pats savus estētiskos augļus, dīvainus un vienreizīgus. «Skaists vienādojums», «elegants risinājums», «juveliera cienīgs eksperiments». Vārdi, vārdi, vārdi? Šeit cita elegance, cits skaistums. Dabas zinātnieki vienkārši pēc veca paraduma vēl joprojām lieto humanitāristu estētiskos terminus. Tas nav nekas cits kā atavisms. Nāks laiks — radīsies jauni vārdi. Taču piebremzēsim! Nav jāsāk ar terminoloģiju. Labāk centīsimies palūkoties atpakaļ, pagātnes krēslībā, kad topošā kultūra bija tik vāja un naiva, ka pastāvēja zināmā vienotnē, bez mazākajām diferencētības — divdesmitā gadsimta tūkstošgalvainās hidras — pazīmēm. Bet, lūk, nelaime: pat vienkārši atskatīties pagātnē nav iespējams bez eksaktās zi- natnes. Senos rokrakstus tagad atšifrē kibernētiķi, arheoloģiskos atradumus fiziķi un ķīmiķi pēta ar spektrālo un radiokarbona analīzi. Pat poētikā parādījušās aizdomīgas dabaszinātniskas «metastāzes». Vispierastākās un ikdienišķās lietas pēkšņi iemantojušas zināmus kvantitatīvus dubultniekus. Atklājies, ka lietām ir struktūra. Tās kjuvušas par ķermeņiem (fiziķiem), vielām (ķīmiķiem), modeļiem (matemātiķiem).

Dabaszinātņu revolucionārās idejas un tām raksturīgā laika un telpas, vielas uzbūves un dzīvības būtības ierasto priekšstatu radikālā laušana nevarēja neskart pat no zinātnes absolūti tālu stāvošu cilvēku apziņu. Zinātne ielaužas iekšējā pasaulē ne vien tieši, saistot, teiksim, emociju spēku ar informācijas lielumu, bet arī netieši. Arī caur mākslu. Zinātne un māksla ir varenas cilvēka izziņas upes. Tām ir kopīgi mērķi. Tikai ceļi, kā mēdz teikt (taču tas nebūt nav pats par sevi saprotams), ir atšķirīgi. Kaut kad civilizācijas rītausmā šīs upes plūdušas vienotā straumē. Bet kad tās sāka sazaroties? Un kāpēc mēs XX gs. otrajā pusē pēkšņi no jauna sākam meklēt iezīmes, kas tās vieno? Vai tā ir nejaušība vai likumsakarība? Atgriešanās pa evolūcijas spirāli pie it kā vecas kvalitātes vai neauglīgi efemēru likumību un sakarību meklējumi? Varbūt tieši zinātniskā fantastika tad arī ir tas kanāls, kas savienojis abas gultnes?

Senās Indijas agrīnie Upanišadi, Ramajana un Bhagavadgita apvieno kosmogoniju un teoloģiju, morālistiku un okultos pareģojumus, tā arī palikdamas poēmas šī vārda vislabākajā nozīmē. No Parmenīda un Empedokla heksametriem, Manīlija un Pruden- cija odām galu galā izkristalizējās mākslinieciski pabeigta un smalka poēma — Lukrēciļa «Par lietu dabu», kas ilgus gadsimtus bija … pilnīgākais kopsavilkums par antīkās atomistikas atziņām. Vismaz šai ziņā tā ir tuva Zila Verna daiļradei, kas piesātināta ar izziņas materiālu.

Taču senajos rakstītajos pieminekļos brīžiem visai grūti dabas- zinātnieciskos priekšstatus atšķirt no mistikas, filozofiju no poēzijas, kosmoloģiju no mitoloģijas. Senās Babilonijas eps, senebreju «Zogara», indiešu «Mahabharata» atspoguļoja dzīvi ne tikai juceklīgi un miglaini,- šie darbi atspoguļoja to sinkrētiski. Tie mums ataino izziņas metodi, kurā zinātniskā domāšana nav atdalāma no mākslinieciskās. Ģeogrāfijas mācību grāmatās parādīts, ka Zeme atduras uz trim okeānā peldošiem vaļiem vai trim ziloņiem, kas stāv uz bruņurupuča. Taču tas nenozīmē, ka senie zemes iedzīvotāji tieši tā iztēlojušies pasaules ainu. Mums grūti spriest par viņu patiesajiem uzskatiem, jo bieži vien tie attēloti tīri simboliski. Nevar vilkt vienlīdzības zīm: starp mītu un filozofiju, taču nedrīkst arī mitoloģiju pilnīgi atdalīt no pirmajiem naivaiiem cilvēces priekšstatiem par apkārtējo īstenību. Lūk, kāpēc Ramas un Krišnas, Madruka un Ozirisa, Saturna un Hronosa dzīves apraksti neizbēgami satur aizplīvurotus un pārsimbolizētus priekšstatus par telpu, laiku un tiem galvenajiem elementiem, kuriem jābūt visas esības pamatā. Senajos laikos fiziku šī vārda mūsdienu nozīmē nepazina. Taču toreiz radīja iedīgļus aprakstošai znālnei, kuru varētu nosaukt par «fantastisko fiziku». Un principā to varēja saprast katrs, jo tā runāja visiem pieejamā valodā.

Ne velti rakstnieki, Kas savu daiļradi veltī dabaszinātnēm, tik labprāt citē senās poēmas un mītus. Roberts Jungs, starp citu, savai grāmatai par atombumbu «Spožāka par tūkstoš saulēm» izvēlējies epigrāfu no «Bhagavadgitas»:

Ak, ja reiz tūkstotis sauļu Pēkšņi pie debesīm lēktu, Kādās gan zvērošās skauj ās Pasaules telpu tās slēgtu.

Taču būtu bezjēdzīgi šajā lieliskajā poētiskajā fragmentā saklausīt kaut kad notikuša atoinsprādziena atskaņu. Sprādziens notika virs Hirosimas pēc daudziem gadsimtiem. Uzreiz taču nekas nemēdz notikt.

Garš, rūgtu vilšanos, kļūdu, negaidītu veiksmju un tikpat negaidītu neveiksmju pārpilns ir ērkšķainais cilvēka ceļš uz atziņu. Tas bija neatlaidīgs, grūts ceļš uz nezināmu mērķi, ceļš, kas neļāva atvilkt elpu un bieži noveda pie bezdibeņa vai nozuda tumšos labirintos. Sī ceļa sākumā cilvēki bieži vien centās piekļūt nezināmajam ar lūgšanām un lāstiem. Ur. tikai tad, kad bija likti pamati civilizācijai, parādījās asni tam varenajam kokam, kuru mēs saucam par mūsdienu zinātni. Taču dialektika ir liela lieta — unodernā zinātne aizvien vairāk sāk līdzināties pesteļošanai! Tās tempļos saimnieko priesteru kasta, kas savām mistērijām izstrādājusi īpašu, nevienam nesaprotamu valodu.

Visas mūsdienu zinātnes galu galā attīstījušās filozofisku pārdomu un pieredzes rezultātā. Var strīdēties līdz bezgalībai par kāda ieguldījuma primātu, tas neapgāž banālo patiesību: jebkurai zinātnes nozarei, kā arī visai zinātnei kopumā pirmsākums ir vienkāršo mirstīgo valoda, kas vienlīdz saprotama gan nabagajiem, gan karaļiem. Un, lūk, tagad mūsu acu priekšā mūs

dienu dabaszinātņu māgu valoda aizvien tālāk aizvirzās no snv.is barotnes, pie tam tā nevis aiziet bojā kā Antejs bez Zemes, be' gan valdonīgi ielaužas visiem pieejamajā valodā, piesārņo un noplicina to. Taču tie, kā teikt, ir vēl tikai ziediņi. Varbūt pati draudošākā gadsimta dvesma slēpjas tai apstāklī, ka dabaszinātnieka intelektuālā pasaule aizvien vairāk norobežojas no tiem cilvēkiem, kas runā ikdienišķā valodā. Vai tādā gadījumā nevaram uzskatīt, ka zinātniskā fantastika ir tilts starp intelektuālajām pasaulēm?

Zinātņu diferencēšanās aizvien lielākā nozaru skaitā, tātad «zinātnes valodas» saskaldīšanās aizvien lielākā skaitā «dialektu» arī pašus zinātniekus šķir citu no cita, sarežģī un brīžiem padara pat gluži neiespējamu to profesionālo biedrošanos. Tiešām, bībeles leģenda par Bābeles torni sāk piepildīties ar skumju jēgu. Deviņdesmit procenti visu jebkad uz Zemes dzīvojošo zinātnieku pieder mūsu laikam un tikai desmit procenti — visiem agrākajiem laikmetiem. Zinātnes darbinieku skaits divkāršojas apmēram katros desmit gados. Un, ja nu mēs vēlamies celt aizvien jaunus un jaunus zināšanu torņa stāvus, mums nopietni jāpadomā par valodu «sajukšanas» draudiem. Ātri vien kaut kas jāizlemj, radikāli mainot līdzšinējos uzskatus un iesīkstējušās savstarpējās attiecības.

«Cilvēkiem, kas nav lietas kursā,» pamatoti norādīja Ričijs Kalders, «zinātne šķietas kā kāda dārgumu krātuve aiz septiņiem zīmogiem, kur glabājas lādes ar vērtībām, kuras sauc par «fiziku», «ķīmiju», «bioloģiju», «ģeoloģiju», «astronomiju» utt. Katra lāde aizslēgta ar slepenu patentatslēgu, kuru var atvērt tikai tas, kas iepazīstināts ar mehānisma noslēpumu. Bet lādēs ir daudz šķirstu un šķirstiņu ar uzrakstiem «kodolfizika», «kristalogrāfija», «ciets ķermenis», «koloīdķīmija», «organiskā ķīmija», «ģenētika», «bioķīmija» un tā līdz bezgalībai.»

Taču tā, kā teikt, ir statiska aina. Dinamikā ir daudz ļaunāk. Zinātnei diferencējoties, rodas aizvien lielāks skaits aizvien mazāku atsevišķo šķirstiņu. Ka tikai galu galā mums nepaliek tara vien! Popularizēt zinātni kļūst aizvien grūtāk. Brošūras, kuras izdod, piemēram, izdevniecība «Znaņije», aizvien mazāk līdzinās populārajai literatūrai. Tās piebāztas ar grafikām, formulām un pat matemātiskiem aprēķiniem. Šodien daudzas no tām var izmantot tikai zinātnieki, kas vēlas iepazīties ar radniecīgajās nozarēs strādājošo kolēģu sasniegumiem.

Un tā nu zinātnes valoda nespeciālistiem kļūst aizvien nesaprotamāka. Tatāri kolosāli ietekmēja krievu valodu, taču mūsdienu zinātne pārspējusi trīssimt gadu ilgā jūga rekordus dažos gadu desmitos. Pietiek pāris stundas pasēdēt simpozijos, kas veltīti plazmas problēmām, elementārdaļiņām, daudzdimensiju telpai vai fāzu līdzsvaram šķīdumos, lai pārliecinātos, ka nevar saprast dzimto valodu.

Bet vai tad fantastika nav pratusi zinātniskos dialektus organiski iekausēt sevī? Un tā taču ir nevis literārās valodas noplicināšana, bet gan bagātināšana! Atsevišķas zinātnes nozares ir vienlīdz grūtas visiem, kas ar tām nav saistīti. Mūsdienu matemātika nav saprotama pat lieliskiem fiziķiem teorētiķiem. Viņi, protams, savos aprēķinos izmanto matemātikas aparātu, taču nesaprot mūsdienu matemātiku, kas apsteigusi tos par gadiem piecdesmit.

Ģeniālais fiziķis Openheimers rakstīja: «Man ļoti grūti saprast, ar ko nodarbojas mūsdienu matemātiķi un kālab viņi to dara: cenzdamies gūt priekšstatu par vispārējo ainu, es piedzīvoju krahu. Es ar sajūsmu, kaut arī kā vienkāršs amatieris, atklāju, ar ko nodarbojas bioķīmiķi un biofiziķi. Taču man ir priekšrocība: es pietiekami labi esmu iepazinis vienas zinātnes nozares nelielu dalu, tāpēc pats varu atklāt un novilkt krasu robežu starp zināšanām un zināšanu trūkumu.»

Un tā runā universāls fiziķis, kas lieliski orientējas matemātiskajā fizikā, elektrodinamikā, elementārdaļiņu fizikā un zvaigžņu fizikā! Ko gan lai saka cilvēki, kuriem nav Openheimera «priekšrocību»? Lūk, kāpēc jāšaubās, vai iespējams katru cilvēku labi informēt par zinātnes sasniegumiem. Bet varbūt šādu informāciju vispār nav iespējams dot? Nelietojot apšaubāmas metaforas un ļoti aptuvenas un tālas analoģijas, nav jēgas visiem pieejamā valodā stāstīt par to, kas ir virtuālais process, viļņu funkcija vai pat Gibsa termodinamiskā metode.

Starp citu, populārzinātniskā literatūra par fiziku un tā sauktā «zinātniskā daiļliteratūra» ar to vien nodarbojas. No vienas puses, tās pilda cildenu uzdevumu — kaut kā cenšas informēt cilvēkus par «pārgudrajām problēmām», no otras puses — rada bīstamu ilūziju, ka viņām tas izdevies. Patiesu saprašanu nomaina žonglēšana ar «īstiem» zinātnes terminiem, kas tiek kombinēti ar kaut kādiem «parastiem» vārdiem, kuriem nav nekāda sakara ar šiem terminiem. Tā ir nevis atsevišķu autoru vaina, bet gan mūsu visu kopīga nelaime. Vēlēdamies sniegt paliesi populāru materiālu, tā dara visi — gan rakstnieki, gan žurnālisti un pat zinātnieki. Nav un acīmredzot arī nevar būt «vārdnīcas», ar kuras palīdzību zinātni varētu «pārtulkot» parastajā valodā. Vajadzīga nevis vārdnīca, bet vesels metožu komplekss, kāda pagaidām nav. Lūk, kāpēc mūsdienu popularizēšanas sistēma vienlaicīgi ir gan nepieciešama, gan kaitīga, jo tā dzemdē diletantismu. Uzmanīgi izlasot vērtīgu populāru fizikas grāmatiņu, lasītājs gūst mānīgu sajūtu, ka nu viņš it kā visu jau zinātu un ir lietas kursā. Taču mūsdienu fizikas izpratnei viņš nav ticis tuvāk ne par soli. Un tas nevis jāslēpj, bet gan, tieši otrādi — īpaši jāuzsver.

Reiz Kanādas ziemeļos ģeologi, meklēdami urāna rūdu, iesaistīja šajā darbā kādu indiāņu cilti. Kad indiāņiem jautāja, kā viņi iedomājas šādu meklējumu mērķi, viņu virsaitis nesatricināmā mierā atbildēja: «Iskotčkotuit kaočipjik», kas nozīmē: «Zibens, kas izšķiļas no klints».

Man šķiet, ka šie vārdi var noderēt par lielisku ilustrāciju ne tikai tam milzīgajam labumam, ko sniedz mūsdienu popularizēšanas sistēma, bet arī tās aprobežotajām iespējām.

Zinātnes popularizēšana devusi milzīgu ieguldījumu, lai gāztu no troņa debesu dievekļus un radītu tādus uz Zemes! Zinātne kļuvusi par tās dievību, bet zinātnieks — par priesteri, kura rīcību var aprakstīt, taču nevar izskaidrot.

Bet mūsdienu zinātniskā fantastika, pat necenšoties izskaidrot zinātni, droši ieveda mūs zinātnieka laboratorijā, iesaistīja tā ideju pasaulē.

Mēs jau esam pārdzīvojuši to laika posmu, kad risināja nopietnas diskusijas par tēmu «Vai inženierim vajadzīgs Bēthovens» un nevaldāmi bruņinieki fizikas un lirikas «turnīros» par to lauza polemikas šķēpus. Daudziem jau mazliet nosirmojušiem šādu cīņu veterāniem jāpasmaida, to atceroties. Arī kosmonautu profesija kļuvusi pierastāka. Šos bezbailīgos cilvēkus no miesas un asinīm esam redzējuši gan uz Zemes, gan kosmosā. Tādēļ pašreiz būtu pat kauns strīdēties par to, vai kosmonauts lidojumā ņemtu vai neņemtu līdzi «ceriņzaru».

Taču vēl nav pienākusi tā diena, kad ar neveiklu smīnu mēs atcerētos arī cita veida diskusijas: «Vai šodien var saukties par kulturālu cilvēku, ja nepazīst zinātni».

Lūk, kādā laikā parādījusies zinātniskā fantastika — literatūra par z nātni, kas daudz ko aizguvuši no zinātnes, taču uzrakstīta visiem saprotamā valodā. Taču tās parādīšanās ir likumsakarīga.

Neatkarīgi no gadsimta, kurā risinās sacerējuma darbība, fantastika vienmēr atspoguļo zinātnes šodienu. Tās galvenie varoņi ir mūsu laika zinātnieki, cilvēki, ar kuriem rūpnīcā vai lopu fermā, mācību iestādē vai slimnīcā ir ticies gandrīz vai katrs. Rakstnieka iztēle apveltījusi tos ar pārdabisku varu pār telpu un laiku, dzīvību un nedzīvo dabu. Šie cilvēki var darīt to, par ko šodien vēl tikai sapņo mūsu laikabiedri. īr tikai viena būtiska īpatnība: fantastisko sacerējumu varoņi visu dara daudz labāk un ātrāk. Galu galā viņi spēj darīt brīnumus, taču tos var pilnīgi izskaidrot ar iedomāto nākotnes zinātņu likumiem. Pie tam šīm nākotnes zinātnēm piemēroti stingri ierobežojumi: to metodoloģija nedrīkst runāt pretī mūsdienu priekšstatiem. Pretējā gadījumā pati zinātniskā fantastika zaudē noteiktus apveidus un «izsmērējas» bezgalīgajā «tīrās fantastikas» žanrā, kas ir tikpat sens kā pati vēsture.

Galvenie priekšnoteikumi un ierobežojumi, kas raksturīgi zinātniskajai fantastikai, dod iespēju izsekot visu zinātniskās un pseidozinātniskās idejas ceļu — no tās pirmsākumiem līdz konkrētai iemiesošanai tēlos kaut kādās, kaut vai pat gluži neticamās formās. Un pie tam nav nemaz tik svarīgi, kādā gadsimtā darbojas ar pārdabisko varu apveltītie varoņi, kuriem raksturīga viena kopīga iezīme — zinātniska domāšana.

Var minēt jaunus un jaunus piemērus, kas ilustrē zinātnieku neatslābstošo interesi par fantastiku. Tie visi reducējami uz to, ka fantastika dod iespēju domās eksperimentēt, iedarbojas uz zinātnieka emocionālo pasaules uztveri, sniedz it kā noteiktu enerģētisku tonusu, radošu spriegumu, kas tik nepieciešams pētniekam. Aplinkie asociāciju, negaidītu analoģiju, mājiena un emocionālās iedvesmas ceļi zinātniskajā jaunradē ir ne nfazāk svarīgi kā secīga un plānveidīga zinātniskās informācijas uzkrāšana un apstrāde. Un šeit zinātniskās fantastikas loma nav pārvērtējama. Tās būtība ir drosmīgi jaunā meklējumi aiz šodienas zināšanu robežām. Jaunais, negaidītais, paradokss, vērtību pārvērtēšana, karojošs antidogmatisms ir zinātniskās fantastikas neatņemamas iezīmes.

Fantastikai kā daiļliteratūras nozarei nevar spraust uzdevumu tieši popularizēt zinātniskas idejas. Zila Verna virziens patlaban kļuvis tikai par vienu no daudzajām pietekām, kas ieplūst ūdeņiem bagātajā gultnē. Taču savā iekšējā loģikā, analīzes un sintēzes principos fantastika stipri tuvinās zinātnei. Tai raksturīgas it kā skaļas pārdomas par idejas ceļiem un pārvērtībām, tas iekšējais monologs, kuru patlaban no jauna atklājis avangardiskais kinematogrāfs.

Fantastikas rakstnieks, tāpat kā zinātnieks, bieži eksperimentē.

Daudziem sacerējumiem pirmā neuzrakstītā frāze varētu skanēt tā: «Kas notiks, ja …» Tālāk paveras pilnīgi nepārredzams izmēģinājumu poligons. Lūk, kāpēc šāda eksperimenta ceļi var būt visdažādākie.

Fantastika ievieš problēmā tai trūkstošo cilvēcisko elementa. Tā pārvēršas par savdabīgu zinātnes estētisko spoguli. Zinātne kā tāda nav saistīta ar morāli, taču zinātnieks — apzinīgs sabiedrības loceklis — nevar un nedrīkst būt vienaldzīgs. Matemātikas, fizikas, bioloģijas un ķīmijas valodā ntevar izklāstīt kāda atklājuma morālos aspektus. Fantastika tādu iespēju sniedz. Lai par kādu zinātni ir runa, valoda tai ir vienota, visiem pieejama. Sajā faktā, man šķiet, no zinātnieka viedokļa slēpjas galvenais fantastikas pievilkšanas spēks.

«Ja man vēlreiz nāktos nodzīvot savu dzīvi,» rakstīja Čārlzs Darvins, «es noteiktu sev kā likumu vismaz reizi nedēlā izlasīt zināmu skaitu dzejas pantu un noklausīties zināmu mūzikas programmu; varbūt ar šādiem pastāvīgiem vingrinājumiem man izdotos saglabāt aktīvus tos manu smadzeņu iecirkņus, kas tagad ir atrofējušies. Var būt, ka šo tieksmju zaudēšana… kaitīgi ietekmē prāta spējas, bet vēl ticamāk — morālās īpašības, jo vājina mūsu rakstura emocionālo pusi.»

Lielais evolucionists saprata, cik loti zinātniskajai jaunradei nepieciešama māksla. Daba ir vienota, taču matemātika nebūt nav tās vienīgā valoda. Vislielākos atklājumus mums vienmēr atnes analoģija, kas pārsviež savu neredzamo tiltu starp cilvēka dzīves visattālākajām nozarēm.

Akadēmiķis A. Arbuzovs bieži teica: «Nevaru iedomāties ķīmiķi, kas nepazītu poēzijas augstumus, lielo meistaru gleznas, labu mūziku. Diez vai bez tā visa viņš savā nozarē radītu kaut ko ievērojamu.» Un tā patiešām ir: zinātnei ir sava estētika. Taču to pamanīt, sajust var tikai tas, kuram māksla nav cieši noslēgtas durvis. Butļerovs, kā viņš pats atzinās, ceļu uz zinātni sācis, aizraudamies ar «ķīmisko kolorītu». Viņu pārsteigušas zaigojošās sarkanās azobenzola plēksnītes, adatveidīgie dzeltenie azoksibenzola kristāli, sidrabotās benzidīna pārsliņas.

Māksla ieaudzina pētniekā tādas īpašības kā dziņa pēc klasiskas pilnības, mīlestība uz proporciju harmoniju, mākslinieka atturība konstrukcijas detaļu un elementu izvēlē. Ne velti viens no ķīmisko savienojumu uzbūves teorijas pamatlicējiem Kekulē mīlēja un labi pazina arhitektūru. Arī molekulu uzbūvē viņš meklēja formu skaistumu, kārtību un lakonismu. Un šie meklējumi bija no mākslas uz dabaszinātni pārsviesta analoģija.

Šādu piemēru var minēt daudz. Taču mūsu gadsimtam raksturīga īpaša specifika. Patlaban no zinātniekiem atkarīgs visas cilvēces liktenis. Zinātnieki nodevuši cilvēku rokās varu pār titāniskiem spēkiem. Un atkarībā no tā, uz kuru pusi pavērsīs šos spēkus, mūsu Zeme kļūs vai nu par izmirušu debesu ķermeni, vai plaukstošas kosmiskās civilizācijas centru. Šodien tas zināms ikvienam.

Lūk, kāpēc zinātnes morālās problēmas tagad kļuvušas nepieredzēti asas. Un tās «ētiskās īpašības», par kurām rakstīja Darvins, šodien nosaka zinātnieka morālo seju: vai nu savas valsts pilsonis, kas atbildīgs savas sirdsapziņas un pasaules priekšā, vai maniaks, kas aukstasinīgi apbruņo kara kurinātājus ar nervu gāzi, Klinšu kalnu izsitumu drudzi un kobalta bumbām.

Tā zinātniskā fantastika kļuva pētniekiem par morāles problēmu izmēģinājuma poligonu. Pie tam šis poligons ir atklāts un tajā var izmēģināt savus spēkus simtiem tūkstošu cilvēku, kas bieži vien stāv visai tālu no zinātnes. No šejienes tad arī izriet tā īpašā atbildība, ar kuru tādi zinātnieki kā Scilards vai Vīners piegājuši literatūrai.

Man bija tā laime vienreiz tikties ar Norbertu Vīneru. Un, kad es lasīju viņa stāstu «Galva», tad domās redzēju viņa visu saprotošās, apaļo daudzdioptriju briļļu brīnumaini palielinātās acis…

Lūk, ārsts, kuru ar varu atveduši gangsteri, noskuvis viņa ģimenes pazudinātājam galvu, izzāģējis gabaliņu kaula, atsedzis smadzenes …

Man šķita, ka to stāsta pats Vīners, ka viņš pats ir šis ķirurgs, kas kādreiz devis pazīstamo Hipokrāta zvērestu un patlaban izlemj mūžseno Hamleta jautājumu. Un ar saviļņojumu es gaidīju, kā dižais kibernētikas radītājs, šis gudrais un ļoti labais cilvēks, to izlems. Varbūt arī pašam Vīneram tas bija savdabīgs iekšējais monologs. Jābūt labiem, taču nedrīkst būt «labiņi». Pēc osvencimām un birkenavām, pēc Hirosimas. Es neticu, ka demokrātijas principi prasa vienādu brīvību gan fašistiem, kuru partijas kā indīgu sēņu kolonijas izaug «laimīgo» valstu ērtajās siltumnīcās, gan maniakiem, kurus pārņēmušas varmācības un slepkavošanas alkas. Ja cilvēks pats sevi nošķir no ļaudīm ar naida sienu, viņš zaudē tiesības būt cilvēks.

Un es priecājos, ka Vīners tieši tā atrisinājis Hamleta problēmu. Norberts Vīners, kautrīgais un patiesi labais cilvēks.

Starp citu, nekā cita no viņa es ari negaidīju. Savā autobiogrāfiskajā grāmatā viņš rakstīja:

«Starp eksperimentālo sprādzienu Losalamosā un lēmumu izmantot atombumbu militāriem mērķiem bija pagājis tik īss laika sprīdis, ka nevienam nebija iespēja kārtīgi padomāt. Tos zinātniekus, kas, zinādami par bumbas nāvējošo darbību un labāk nekā visi citi spēdami iedomāties tās graujošo spēku, šaubījās, vienkārši neuzklausīja, bet priekšlikumu atombumbas izmēģinājumā pieaicināt japāņu varas orgānus kategoriski noraidīja.

Aiz visa tā varēja jaust rīkojamies cilvēku-mašīnu, kura centieni aprobežojās ar vēlēšanos redzēt, ka mehānisms ir iedarbināts. Vēl vairāk — pati ideja par karu, kurā var piedalīties, spiežot pogas, ir briesmīgs kārdinājums visiem, kas tic savas tehniskās atjautības visspēcībai un netic cilvēkam. Esmu sastapis šādus cilvēkus un labi zinu, kāds motoriņš darbojas viņu krūtīs. Karš un nedrošais miers, kas tam sekoja, izstūma tos virspusē, un daudzējādā ziņā tas bija posts mums visiem.

Apmēram šādas un daudzas citas domas man iešāvās prātā Hirosimas dienā.»

«Motoriņu» klaudzienus es sadzirdēju tad, kad lasīju amerikāņu zinātnieka Roberta Villija stāstu «Iebrukums». Šis konflikts sākās gandrīz vai gluži nejauši. Atnācēji noturēja prožektoru staru kūli par Zemes iedzīvotāju ieroci un atbildēja ar triecienu. Bet pēc tam sāka klauvēt «motoriņi». Cilvēki ar šādām mehāniskām lietiņām krūtīs, kuri savā laikā iegrūda atomspeltē Hiro- simu un kurus Dienvidamerikas kontinentā sauc par «gorillām», sāka ierasto darbu. Aston collīgās haubices mežā, ielenkums, bombardēšana no gaisa, tanki. Pat dīvainajā karā — «karā kā jau karā». Unikālā aizsprosta radītājs inženieris Volters Hārlinga it kā veicis varoņdarbu. Izmantodams tūkstošiem āķīgu piesardzības pasākumu, nešaubīgi un bez bailēm, gluži viens viņš uzspridzinājis savu roku darinājumu. Elektrostacija vairs nedod strāvu, spēku ekranējums virs atnācēju kuģiem pagaisis un tūkstošiem tonnu metāla, kas pildīti ar trinitrotoluolu, paveikušas savu. Viss it kā būtu kārtībā, var mierīgi gulēt — Zeme ir brīva no… neizprotamajiem draudiem. Sajūsminātais pūlis ar pašu ģenerāli priekšgalā steidz pie varoņa. Bet viņš, «neklausīdamies apsveikumus, paziņoja saviem glābējiem, ka Hārlinga aizsprosts sāks darboties vēl pirms pavasara».

Taču mēs saprotam, kādu nekrietnu darbu izdarījis šis filistrs, kas, pārliecināts par savu taisnību, ne mirkli nav padomājis, ko dara. Un ne tikdaudz fakts, ka «granātas sasniedza mērķi, un tas beidza eksistēt», cik šī stulbā bezdomība, šī kategoriskā nekļūdīguma apziņa apdveš mūs ar smagu bezspēcības, naida un kauna sajūtu.

Tāds pats kluss izmisums, kas slēpts aiz ārēja hierarhiska miera un rituāla, manāms arī Čendlera Dēvisa stāstā «Klaiņošana augstākajā līmenī». Līdz maksimumam sakāpināts birokrātisms, pārdomāts absolūta centrālisma reglaments galu galā pārvēršas ne tikai par anarhiju, bet pat par absurdu. Korporācija, kurā klaiņo profesors Lerū, ir ekoloģiski noslēgta sistēma. Tajā nav vietas ne viņam pašam, ne viņa oksidāzei, ne kam citam visā pasaulē. Absolūta atrautība no zinātnes, no reālās dzīves. Birokrātijas mašīna dalās vienaldzīgi un nenovēršami kā vienšūnas baktērija un noslēdzas pati sevī. Tā ir tik pilnīga, ka pat upuri tai par godu sacer lūgšanas. Taču tieši tādā pilnībā slēpjas sprādziena iespējas. Un šis sprādziens ir nenovēršams, kaut gan pats Čendlers Dēviss attīstībā redz tikai evolucionāro pusi. Revolūcijas ir ne tikai neizbēgamas, tās ir nepieciešamas, kaut vai tādēļ, lai uzspridzinātu korporāciju «pilnīgumu». Profesors Lerū vairs nav traģisks ģēnijs, titāns, kas nav sakauts cīņā ar nedzīvo mašīnu, viņš ir akls un gļēvs tārps. Ekstrapolējot pašreizējo monopolistiskās birokrātijas stāvokli, autors tādējādi attēlo nākotnes zinātnieku.

Tādu pašu statisku ekstrapolāciju izmanto Džons Pīrss («Džona Cze nākotne» un «Nesaskatu nekā slikta») [7] . tiesa, tā nākamība, kurā mīt Džons Cze, maz līdzinās Korporācijas pasaulei. Taču izejas pozīciju radniecību viegli pamanīt. Virsraksts «Nesaskatu nekā slikta» skan kā savdabīgs kredo. Viks Tečers iet vēl tālāk nekā profesors Lerū. Viņš pārdod sevi un savu zinātni be*. traģiskas maskas uz sejas, jautri, bezbēdīgi, rotaļīgi. Viņš šajā apstāklī «nesaskata nekā slikta». Tas, protams, nenozīmē, ka autors ir tikpat akls kā viņa varonis. Pīrss ļoti labi redz ļaunumu. Tieši tāpēc viņš, patiesību sakot, arī ķeras pie spalvas. Taču nākamību viņš atklāj tikai ar statiskās ekstrapolācijas metodi, neparedzēdams un pat necerēdams sagaidīt jaunu kvalitāti, pie tam dara to zināmā mērā deklaratīvi. Ne velti tajā nākamībā, kur nokļūst kodolfiziķis Džons Cze, jau pats vārds «kodolfiziķis» skan kā rupjš lamuvārds. Tas ir acīm redzams mājiens, ka kodolfiziķi jau atkal «nogrēkojušies» cilvēces priekšā. Mēs varam tikai minēt, ko viņi izstrādājuši šoreiz.

Man šķiet, ka tieši šeit ir Pīrsa stāstu vājā vieta. Viņš burtiski sekojis pazīstamajam principam, pēc kura vēsture atkārtojas divreiz: pirmo reizi kā traģēdija, otrreiz — kā farss. Tieši tāpēc viņš ari saviem stāstiem piešķīris skaidrus farsa elementus. Taču, domās pēkšņi atgriežoties pie Scilarda stāsta, mēs saprotam, ka traģēdiju nedrīkst aizstāt ar kaut ko citu.

Džeimsa Makonela «Mācīšanas teorija» laikam gan ir visinteresantākais stāsts visā krājumā.

Ar analītisku nesaudzību un ārēju bezkaislīgumu Makonels sāk pētīt problēmu, kas nav nedz jauna, nedz šķietami pārāk svarīga un katrā ziņā vairumam cilvēku neizraisa īpašas emocijas. Un patiesi, cik reižu gadsimtu gaitā nav runāts par mūsu «mazākajiem brāļiem», «četrkājainajiem draugiem» utt. Un katru reizi cilvēku aicinājuši apdomāties, būt iecietīgam, ieklausīties … Veltas pūles. Pat delfīnu ķeršana ne visur ir izbeigta,

Bet, lūk, cilvēks pats nonācis izmēģinājumu dzīvnieka stāvokli un ar sarūgtinājumu, humoru, sāpēm, izmisumu galu galā spiests reģistrēt katru pazemojošo un absurdo pārbaudījumu soli. Viņš kļuvis par izmēģinājumu dzīvnieku citas pasaules psihologam, pie tam izveidojusies paradoksāla situācija. Pētītājs izvadā savu upuri pa visiem eksperimentālās elles lokiem (tieši tā, kā upuris savā laikā rīkojies ar laboratorijas žurkām) — pa Skinnera sprostu, T veida labirintu, lēkšanas stendu.

«Iespējams, ka tā tomēr ir elle,» es sev sacīju, «un Lords Galvenais Bende pasludinās: «Lai noziedznieks tiek sodīts!».»

Un pētāmais pilnīgi izprot pētītāju (un kā gan nē, ja tas ir tikpat kā spoguļattēls!), kas ar trulu neatlaidību izdara eksperimentu pēc eksperimenta, necenšoties lauzīt galvu par to. Par pētītāju pilnīgi valda dogma, ka dzīvniekiem (bet Homo sapiens viņa planētas zinātniekiem ir dzīvnieks) nav piešķirta apziņa. Un pētāmais sitas pret dzelzs sienām muļķīgajās lamatās, kas iekārtotas tā, ka nedod iespēju viņam parādīt savu intelektu. Jebkuru atkāpi no statistiskā sadalījuma pētītājs uzskata vai nu par sarežģītu instinktu, vai patoloģiju. Pēdējā gadījumā seko likumsakarīgs secinājums. Starpgalaktiskās kosmosa laboratorijas PSIHO-145 galvenais eksperimentētājs nosūta «pētāmo eksemplāru» uz tā pirmatnējo koloniju (atpakaļ uz Zemi), kuru iesaka iznīcināt. Vai tad tā nemēdz rīkoties tad, ja pētāmā areāla dzīvnieki ir saslimuši? Atšķirība ir tikai mērogos!

Makonels izvēlējies vecu problēmu. Viņš izdarījis «tikai» vienkāršu inversiju — samainījis vietām subjektu un objektu. Pārbaudīts pierādīšanas paņēmiens, kas pēkšņi apspīdējis ikdienību ar nesaudzīgu, Zemes cilvēkam neierastu gaismu. *

Freda Hoila un Džona Eliota «Andromēdas izlaušanās» skar to pašu sasāpējušo zinātnieka atbildības problēmu. Ar sava Gali- leo Galileja muti Brehts ir teicis: «Ja zinātnieks neapzināsies savu atbildību sabiedrības priekšā, pienāks diena, kad cilvēce uz kārtējo jauno atklājumu reaģēs ar šausmu kliedzienu.» Hoils un Eliots šo problēmu likuši fabulas pamatā.

Hoilu pamatoti uzskata par ģeniālu astrofiziķi. Viņš izvirzījis daudzas gluži fantastiskas hipotēzes kosmoloģijā un debess ķermeņu fizikā. Viņam pieder ideja par vielas rašanos no vakuuma, kas labi izskaidro Visuma izplešanās teorijas grūtos aspektus; viņš pirmais pieņēma, ka kvazāri ir superzvaigznes, bet nevis miglāji. Taču «Andromēdas izlaušanās» nepārsteidz ar sižeta fan- tastiskumu. Daudzējādā ziņā stāsts ir tradicionāls, tajā nav jaunu fantastisku ideju. Un tomēr tas mūs saista ar aktīvo nostāju pret ļaunumu, skaidro spēku izvietojumu, autora neslēptajām simpātijām pret godīgiem un darbīgiem ļaudīm. Divdesmitā gadsimta otrās puses cilvēkus grūti pārsteigt ar Visuma katastrofu ainām. Tāpēc atmosfēras slāpekļa saistīšana, briesmīgās vētras un spiediena pazemināšanās ne pārāk skar mūsu sirdis un it kā slīd garām apziņai. Tas viss drīzāk uztverams kā kaut kāda cilvēkiem apdraudoša posta nosacīts simbols.

Taču tas nemazina tīri dēkaino epizodu asumu. Autori nīst varmācību un fašismu, tic cilvēka saprāta spēkam un tālā, mums svešā prāta labsirdībai. Viņi ne tikai uzdod jautājumus, bet arī atbild uz tiem, ne tikai atklāj potenciālos ļaunuma avotus, bet arī parāda cīņas ceļus.

«Andromēdas izlaušanās» cienīgi un likumsakarīgi noslēdz šī krājuma galveno daļu, kuras virsraksts varētu būt «Zinātnieka sirdsapziņa».

Pārējo rakstnieku zinātnieku stāstus bija grūti apvienot tematiski. Varbūt tāpēc, ka tie neskar problēmas, kas dziļi saviļņo ikvienu mūsdienu zinātnieku. Taču, zaudējot šādu specifiku, tie lasītājam nekļūst mazāk interesanti. Mākslai ir savi likumi. Lai kas — fiziķis, ārsts vai filologs — būtu uzrakstījis stāstu, tas neatkarīgi no autora profesijas vai interesēm pēc tam turpina savu dzīvi. Scilarda biogrāfija palīdz mums saprast, kāpēc tieši viņš radījis šo stāstu, taču ne ar ko nepapildina pašu sacerējumu.

Lūk, stāsts «Kas būtu, ja…», kuru uzrakstījis bioķīmijas profesors un viens no vispazīstamākajiem fantastiem Aizeks Azimovs. Tā virsraksts sola mums klasisku eksperimentstāstu. Izlasījuši pirmās rindas, mēs aizmirstam, ka Azimovs ir bioķīmiķis, un vispār aizmirstam Azimovu! Mūs interesē tikai liriskās miniatūras, kas stāsta par mīlas vai varbūt likteņa nenovēršamību. Taču, kad bijām izlasījuši stāstu līdz beigām un domās atgriezušies pie sākuma, mums kļuva skaidrs, ka eksperiments tomēr ir noticis. Iespējams, ka šeit ir runa par statistikas likumsakarībām vai par to, ka nākamība kaut kādā veidā «ierakstīta» Einšteina pasaules līnijās. Bet vai tas mums svarīgi? …

Viljama Morisona (amerikāņu ķīmiķa Džozefa Seimeksona pseidonīms) humoristiskais stāsts «Dēmonu dzīres» ierauj mūs traģikomiskā notikumu virpulī, kura kulminācija ir mūsu planētas pārvēršanās kaut kādā antientropiskā fluktuācijā, kas dzīvo par spīti izklīstošajam un atdziestošajam Visumam. Un patiešām, mūs ne visai izbrīnīja, ka Maksvela abstraktie «dēmoni» pārvērtušies par reāli eksistējošiem veidojumiem, kas vienlaikus atgādina gan Platona «elementu dēmonus», gan Paracelza elementālijas, gan viduslaiku mistiķu salamandras, gan elementārdaļiņu recekļus. Vēl vairāk, mēs ne pārāk interesējamies arī par otrā termodinamikas likuma ievērošanu uz Zemes un par to, ka tas nav piemērojams Visumam. Protams, ar labu gribu pat šeit varētu pamanīt zināmu zemtekstu (par ko autoram, protams, nav bijušas ne mazākās aizdomas), taču vai labs humors pats par sevi nevar būt mērķis?

Acīmredzot var atzīmēt šādu likumsakarību: jo ilgāk zinātnieks nodevies fantastikai, jo vairāk tas attālinās no zinātnes (protams, tikai savā rakstnieka daiļradē), jo skaidrāk tas fantastikā redz tikai literāru metodi, jo biežāk tas pievēršas mūžsenām vispārcilvēciskām tēmām.

Azimovs jau sen mūsu acīs kļuvis «tikai» par rakstnieku, Morisons, kas ar rakstniecību nodarbojas kopš 1945. gada, jau ilgi ar mierīgu sirdi savos stāstos ignorē visfundamentālākos dabas likumus, bet izcilais itāļu fantasts Lino Aldani pat vairās izraudzīt par saviem varoņiem zinātniekus.

Viņa stāstā «Vispārējs neprāts» piedalās gan rokenrola karaļi, gan profašistisks senators, gan puskaila kinodīva, gan modes noteicējs, gan kāds vidēji statistisks «vienkāršs» pilsonis. Tikai uz mirkli Aldani ļauj iejaukties ārpusgalaktikas spēkiem, lai visus šos ļaudis savāktu vienā telpā. Kālab? Varbūt tāpēc, lai parādītu, ka pasaules likteņi vispirms atkarīgi no «vienkāršiem» ļaudīm?

Tā mēs no dažādām pusēm piekļūstam zinātnieku fantastu galvenajam pētījumu objektam, fantastu un literatūras pētījumu objektam vispār. Un šis objekts ir cilvēks ar saviem trūkumiem un augstajiem ideāliem, ar savu spēku un vājumu, nemirstīgās cilvēces mirstīgais pārstāvis. Viss šajā objektā ir vissasprindzinātākās uzmanības cienīgs: gan loģikas un jūtu konflikts (Džor- dža Smita «Bezizejas stāvoklī»), gan nepārvaramā tieksme pēc neiespējamā (Roberta Ričardsona «Mazais "^Andersoniņš»), gan īslaicīgā domāšanas atrofija, kuru izraisa īstas pētniecības aizstāšana ar dogmu (Džeimsa Makonela «Mācīšanas teorija»).

Uz šo mērķi ved visdažādākie ceļi: Artura Klarka zinātniskā fantastika ar dēkainības elementiem («Jupiters Pieci»), Friša zinātniskā stilizācija, poļu inženiera Konrāda Filalkovska humoristiskie paradoksi («Es — milikiloss»), Azimova poētiskā novele, Scilarda brīdinošais stāsts. Šeit meklējams spēks un novitāte zinātniskajai fantastikai, kas devusi iespēju cilvēku ietvert zinātnes un mākslas prožektoru staru krustpunktā un kuru pašu apspīd gan skaistuma siltā gaisma, gan zinātniskā meklējuma aukstā uguns.

Divdesmitā gadsimta magi ķērušies pie spalvas. Un viņiem ir ko teikt lasītājam.

Jeiemejs Parnovs

Saturs

[1] lobotomija — smadzeņu operācija.

[2] paraplēģija — abu kaju vai roku paralīze.

51

[3] paranoja — hroniska psihiska slimība, kuras iespaidā slimniekam rodas uzmācīgas margu idejas.

[3] Gēnus homo (lat.) — suga «cilvēks» (bioloģijā).

[4] Ņujorkas graustu rajons. (Tulk. piez.)

[5] simpātija — šeit — iekšējā radniecība, empātija — garīgās enerģijas izstarojums. (Tulk. piezīme.)

[6] lai lasītājam neliktos, ka Dž. Pīrsa atsauksme uz pētniecības darbu ar baložiem izdomāta, par to var pārliecināties, papētot Harvardas psiholoģijas profesora B. F. Skinnera rakstu žurnālā «Scientific American» 1961. gada novembra numurā. Raksts saucas «Apmācības mašīnas», un tajā aplūkotā apmācības teorijas pielietošana darbā ar baložiem.

[7] otrs dž. pīrsa stāsts šaja krājumā nav ievietots.